RAKUTEN TV PRESENTERER
Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Når de spør: "Hvor er du fra?" Sier jeg: "Der Iniesta er fra."
-Han spilte alltid. -Han sprang bak det bordet med ballen.
Han har kommet langt!
Nå er han et sted i Japan?
DEN UVENTEDE HELTEN
ANDRÉS INIESTA, DEN UVENTEDE HELTEN
Vi visste at etter tiden i Barcelona
ville vi dra et annet sted, men ærlig, Japan,
forventet jeg ikke.
Det er trist å forlate venner og familie
og å være her har brakt oss enda nærmere
som et par og en familie.
Du kommer hit og er praktisk talt...
ANDRÉS KONE
...alene, fordi du ikke kjenner noen.
Det har brakt oss nærmere hverandre
som partnere og som en familie.
Barndommen min var hva den var. Den gjorde meg svært lykkelig.
Barndommen min var fotball,
barndommen min var å gå på skolen
om morgenen, trene om ettermiddagen.
Det eneste jeg kan si at jeg har savnet hele denne tiden
var å ikke ha familien nærmere.
Resten betyr ingenting.
Det er bare oss to her,
med våre fire små i stammen vår,
nyter freden, og, vel, å bli kjent med nye mennesker
og den nye kulturen.
Hun har alltid vært viktig for meg.
Vi går godt overens.
Jeg elsker å tilbringe nesten all tiden med henne, å dele alt med henne.
Vi har bygget en fantastisk familie
med de små,
og det har vært en gave at veiene våre krysset hverandre.
Takk! En liten gave!
-Hvorfor lagde du dem? -Takk, en liten gave!
Vi er på farten hele dagen som enhver annen familie med mange barn.
Kompleksiteten med fire små rakkere hjemme,
vel, noen ganger trenger du å komme vekk fra det en stund.
Jeg kommer på mange ord,
men om... jeg tenker at
ett som oppsummerer han godt,
som person og som fotballspiller,
er "umåtelig".
-"Unik". -"Klasse".
-"Fantastisk". -"Balanse".
-"Eksemplarisk". -"Fenomen".
-"Spesiell". -"En legende".
Et ord for å summere opp Andrés...
"Andrés er Andrés."
En fantastisk person.
-Jeg ville sagt "trollmann". -En unik spiller, magisk.
-En genuin spiller. -En "illusjonist", hva?
"Lagånd".
"Gud".
Med et ord: "menneskelighet".
Jeg liker deg som fotballspiller,
men også som et menneske.
-"Ærlighet". -Vi er forskjellige.
Han er veldig hvit, jeg veldig svart, men vi elsker hverandre.
-"Rent talent". -"Magisk".
"Spesiell". Jeg synes Andrés er en spesiell person,
både som spiller og som person.
For meg var han en danser, den beste danseren jeg har sett med en fotball.
Danset rundt på banen.
Det er en sånn glede å se ham spille.
Det har samme effekt som å se noen danse.
Med Andrés får du følelsen av at han danser med ballen.
Stepping og moderne dans.
Danser elegant og danser hardt.
Han og ballen var alltid ett.
Han gikk på ski som spiller.
Måten han beveget seg på var svært estetisk,
og hvordan han spilte og brukte den.
Han rørte den ikke, han bare fulgte den.
Den følelsen er unik.
Han ville plutselig sakke av, og så eksplodere helt uventet.
Så ville han bråbremse og det var det som gjorde
det umulig å få ballen fra ham.
Han er det største talentet innen spansk fotball jeg noensinne har sett.
Det tid-rom forholdet, der en spiller forventer han skal komme
og han dribler i helt rette øyeblikk
er motstanderen ikke dekker...
Det er bare fantastisk, og han venter til og med på deg helt til slutt.
Han venter på deg og sier: "Jeg skal ta deg", og så gjør han det.
Disse er spillerne som kan gjøre forskjellen
og du sier: "Pass opp, ellers finter han."
Og han gjør det igjen.
Det er litt som tyrefektere,
måten de venter til oksen kommer virkelig nært,
motstanderen kommer virkelig nært, og så tar avgjørelsen.
Og veldig få har kunnet gjøre det.
For meg var det beste trikset hans å ikke ha to øyne, men fire,
to foran og to bak.
Han trengte ikke...
Han visste alltid hvem som var bak, og hvilken side de kom fra.
Han ville komme seg ut av rom og steder som var umulige.
Du kan gi ham ballen akkurat som du vil.
Han vil kontrollere den som han vil.
Det var utrolig.
Selv Ronaldinho... den store Ronaldinho.
Noen ganger ga du ham ballen og han mislyktes,
men Andrés, spill ham en hvilken som helst ball,
og slyngelen vil kontrollere dem.
Jeg spurte ham, "Kompis, hvordan gjør du det?"
Han virket å være i fellen, og du sa: "Ok, han mistet den",
og han kommer seg forbi deg.
Når han går opp mot to spillere, er han som gummi.
Han kontrollerer den, beveger seg, to berøringer, og ha det Andrés.
Det var enkelt for meg å ha Andrés der,
fordi jeg visste jeg kunne passe til ham
og han ville bevege seg mot målet, fordi han ville ta pasningen, ikke sant?
Han er spilleren som best forstod meg på banen,
og utenfor, som person,
beundrer jeg ham enormt. Han er en veldig avslappet person.
Akkurat motsatt av meg, men jeg tror vi komplementerer hverandre.
Vi deler en spesiell følelse
der vi kan koble sammen, bare med et blikk.
Vi visste hva vi ville ha av oss selv og av den andre,
i dette tilfellet, Andrés.
Du ser motstanderne svetter, sliter, prøver å få ballen...
...og han var alltid rolig og du ville si: "Se, stopp. Dette er ikke rettferdig."
Det var virkelig som om du så
to spillere
som ikke spilte den samme kampen.
Det var som om han spilte en annen kamp enn de andre.
Det er spesialiteten hans.
Han var avgjørende,
og det er den evnen han hadde til å miste den som markerte ham i små rom.
Jeg sa han var som Harry Potter med tryllestaven.
Du kan gjøre hva du vil, når du vil.
Han skapte magi og forskjellige ting.
Kanskje det aldri vil bli en ny Iniesta.
Og beinet opp.
En, to, tre, fire...
Hendene ned. Fire.
Hjernen er senteret av alt, så klart.
Og han har organisert
det forholdet mellom hjerne og kropp på en spesiell måte
for å bevege seg som han ville.
Han gjorde utrolig komplekse bevegelser
på en enkel, grasiøs måte, og det formidler harmoni.
Jeg synes ikke han noensinne bør slutte med idrett,
fordi det er hans måte å uttrykke seg selv på.
Å være en sånn...
...la oss si reservert person, eller innesluttet,
hans måte å uttrykke seg på er klart fotball.
Ja, enkelt.
Iniesta, enkelt.
Jeg tilskriver ofte det
alle de timene han spilte
da han trente som ung
på sin berømte landsbybane.
Han var der hele dagen, spilte på gaten,
og for meg er det fundamentalt
for å utvikle den spesielle kvaliteten han har.
Tenk på når du må komme og hente den.
Hvis du ikke trenger den, legger vi den her. Vil du sitte her?
Vi legger dem her og henter dem senere. Pao legger den her.
-Jeg vil ha ballen. -Vil du legge den igjen her?
Prøv å ikke falle i vannet, ok?
Jeg skal parkere denne her som en sykkel. Ikke sant?
La oss dra.
Vi husker på å komme tilbake.
Kom igjen, Sienita, kjære.
For sparkesykkelen.
Klar?
Jeg er i et annet stadie i livet mitt.
Å dra fra Barcelona og komme hit har gitt meg
mye frihet på mange måter.
Å bare sitte på en benk og se på folk
er noe vi aldri har kunnet gjøre,
og å gå en tur med ungene dine
gir mye fred du ikke har hatt på mange år.
Gjennom bena! Siena slo den gjennom bena på deg!
Vi har øyne, hva?
Si i det minste unnskyld?
-Mamma! -Vil du ta av deg jakken?
Pappa, du spiller også, ok? Pappa!
Pappa!
-Jeg tok den ikke. Ikke vær lei deg. -Her.
-Det er ikke den. -Her.
-Ganske dårlig, men scoret tre eller fire. -Pappa.
-Pappa, du spiller, ok? -Spiller jeg nå?
Der!
Ballen traff deg nesten i ansiktet igjen, Siena.
-Nært. Vil du ha is, Siena? -Siena også.
Sjokolade eller tutti-frutti?
Sjokolade som pappa.
Se, pappa skal fange en fisk.
Se, pappa skal...
-Han har ikke fanget noe. -Det har jeg, se.
Se!
Hurra!
Så du den?
Se, Siena.
-Ganske stor. -Jøss.
Takk.
Se, for en fisk!
-Så du den? -Pappa!
Fanget mamma en hai?
Nei, haier er veldig tunge.
Vent der med mamma.
Tre, to, en.
Stopp der, det er biler.
Sommeren vi møttes,
dro han på turne med Barcelona til Japan,
og da han kom tilbake, sa han, "Jeg har med noe til deg.
Kan jeg treffe deg, så jeg kan gi deg det?"
Jeg traff Anna
på Sankthansaften i 2007.
Jeg hadde arrangert å dra til Mataró med Jordi Mesalles.
Vi dro og tok en drink på stranden.
Så dro vi til strandbaren, der som pubene er.
Hun jobbet som servitrise.
Så snart vi gikk inn, sa han:
"Har du sett brunetten i baren?"
Jeg ble satt ut så snart jeg så henne.
Og jeg sier: "Vel, Andrés, vi har nettopp kommet inn døren,
jeg har ikke engang kikket meg rundt."
Han var der en stund,
ventet tålmodig på en sjanse.
Du måtte være ganske tålmodig.
Neste dag sier han: "Jeg må få nummeret til den jenta."
Han var ganske kjedelig.
Andrés er én som, når han får en idé i hodet,
kommer han dit til slutt.
Etter en stund sier han: "Jeg har det."
Jeg sier: "Jeg vil ikke engang vite hvordan."
Han ringte meg hver dag for å plage meg med det
og jeg ble ikke kvitt ham.
Vi satt i telefonen i halvannen time,
Han lurte på om han sendte henne en melding,
om jeg trodde hun ville svare.
Han visste ikke hva han skulle si.
Andrés gjorde masse små ting for Anna,
og én dag traff de hverandre, litt overraskende,
da Andrés kom tilbake fra en turné i Asia med Barcelona.
Her i Japan, på alle flyplassene,
er selskapet eller merket du ser mest ANA.
Det minnet meg virkelig om henne.
Vi møttes på en bensinstasjon nær Mataró, der jeg bodde,
og jeg husker han satt fast i trafikken i to timer.
Jeg satt fast i omkjøringen i rundt en time,
og sendte meldinger for å si: "Vent, jeg er på vei."
Vi tilbrakte litt tid sammen, og jeg ga henne gaven...
Han ga meg en liten gave, et fly kalt ANA.
Det var den type gave du gir når du er forelsket.
Da jeg fikk den gaven og leste brevet,
kan jeg si jeg ble forelsket der og da.
Jeg sa til søsteren min: "Marta, jeg tror jeg er forelsket."
Jeg ble forelsket i henne ved første blikk og hun ble gradvis forelsket.
Samme kvelden han traff kona si,
traff han meg noen timer tidligere og jeg vet
det er et spesielt øyeblikk for ham.
Forsiktig.
-Å, nei, for et skudd. -Kom hit, din...
-Vi skal kjefte på broren din. -Ta på deg joggeskoene, unge mann.
-Uskikkelig! -Hvem er uskikkelig?
-Pao. -Hvorfor? Hva gjorde han?
Fordi Pao traff meg med ballen, hardt.
Hardt? Men han mente det ikke.
Stakkar.
Sa han unnskyld?
-Nei? -Nei.
Å, kjære. Har du sagt unnskyld til søsteren din?
For rakettskuddet.
Unnskyld.
Ser du hva han sa? "Unnskyld."
Å, en ryggmassasje!
-Hva gav han deg? -En ryggmassasje.
-Fikk du en ryggmassasje? -Ja.
KUNNGJØRINGEN 9. APRIL 2018
Jeg husker vi spilte Ludo med noen venner,
han sendte meg en melding og sa
jeg skulle komme på rommet hans, han måtte snakke med meg.
Han skrev til meg, også, sa: "Kan du komme til rommet mitt litt?"
Du setter deg i hans sko og tenker:
"jøss, hva er det han tenker og føler akkurat nå?"
Han kommer til Leo og meg
for å fortelle oss avgjørelsen sin.
Andrés ventet på rommet sitt og han fikk oss til å sette oss
og fortalte oss at han hadde bestemt seg for å dra.
Denne pressekonferansen er for å offentlig annonsere...
...min avgjørelse...
...om at dette er min siste sesong.
Jeg trodde aldri han ville forlate Barcelona,
og det er noe jeg alltid sa til ham
og han har slengt tilbake til meg, ved å si: "Du stolte ikke på meg,
du sa jeg alltid ville bli, ikke sant?"
Komplisert.
Til lagkameratene min og alle de jeg har vært sammen med på daglig basis
over alle disse årene, denne sesongen,
det er de som har fått meg til å bli bedre hver dag.
Det er ikke at du ikke kan se for deg Barça uten Andrés.
Jeg kan ikke se for meg dagliglivet uten vennen min.
Vi begynte å savne Andrés fra det øyeblikket,
men vi hadde fortsatt noen uker igjen med ham.
De ble selvfølgelig enda mer spesielle.
Det faktum at Xavi dro året før,
og dette året, Andrés, og litt etter litt, alle,
og det var færre og færre av oss igjen
fra denne fantastiske og viktige perioden for oss og for klubben,
og å se at tidspunktet nærmet seg for oss alle...
Jeg kunne ikke bli et sted der jeg følte jeg ikke kunne gi alt jeg hadde.
Folkene i klubben
så aldri for seg at jeg kunne avgjøre å dra.
Det er som alt,
i forhold, hvis du ikke diskuterer ting på rett tidspunkt
kommer det et tidspunkt det ikke er noen vei tilbake.
Det er veldig enkelt.
Hans ønske, mer enn noe annet, er å dra på en bra måte, på et tidspunkt
da han er et aktivt medlem av førstelaget,
bidrar til spillet, og kan tenke:
"Jeg drar med hodet løftet, mens laget vinner."
Siden han er streng mot seg selv,
og alltid vil gi 100 prosent,
merket han gradvis at han ikke kunne gi 100 prosent. Det var det.
Det var nok for det beste.
Det er den siste store dagen, la oss si, den siste tittelen,
-for Andrés Iniesta. -En bit av sjelen
til Barça drar,
en del av skjoldet, en del av historien.
Dette er en Barcelona-legende.
Andrés siste store kamp med Barcelona måtte bli en bra én.
Han kunne gjøre den til sin kamp, som han så den for seg.
Jeg tror ikke han kunne ha gjort det bedre.
Suárez til Iniesta, i forsvarssonen, ser etter skudd, én-to med Messi,
Messi i sonen, finner Iniesta...
Umarkert ser kapteinen sin sjanse, skyter, og der sitter den!
Iniesta! Iniesta! Iniesta!
Vi kan bli med på Barcelona-fansens sang,
som er sangen til alle fotballfans,
om den universale Manchegoen.
Jeg får fortsatt gåsehud av å høre det.
Det føltes som om jeg fløy,
gled rundt på banen,
at alt gikk min vei fra fløyta.
En stor finale.
Selv nå, når jeg spiller av det avskjedsøyeblikket,
der jeg byttes ut,
jeg ville lyve om jeg sa jeg ikke har felt noen tårer
over det øyeblikket,
der hele mengden
synger navnet ditt, med all Sevilla-fansen
som får det meste står og klapper.
Dette er ikke lyden av Wanda, det er lyden av fotballens verden.
Å vinne den tittelen, å vinne La Liga...
...jeg synes det er en uvurderlig måte
å forlate klubben der du har tilbrakt livet ditt på.
Han avgjør å forlate Barça på sitt vis.
Først forlater han Barcelona og så får vi se videre.
Når han drar, er Andrés ønske å ikke spille mot Barça.
Det antyder at han vil dra langt vekk.
Så, "Andrés, denne avgjørelsen betyr at du drar fra Europa, hva?"
Dermed ikke de store ligaene eller de velkjente ligaene,
og det betyr
enten USA eller Asia.
Det så faktisk ut som Kina, inntil Mikitani dukket opp.
Mikitani-san er grunnlegger og styreleder av Rakuten,
som er hovedsponsor for Barcelona FC
og som eier Vissel Kobe.
Og han er en idrettselsker generelt
og også en fan av Andrés,
og jeg tror han ser i Andrés
en drivkraft for kommende idrettsprosjekter.
Mickey var én av de få personene
som kunne overbevise ham om å dra til Japan.
Han dro hjem til ham, forklarte og solgte ham prosjektet,
som ikke bare var å spille fotball, men ham som en merkevare...
Vi måtte ha et møte
med Andrés så snart som mulig.
Så jeg sa: "Jeg drar til Barcelona i morgen."
Så jeg fløy bortover.
Og så neste dag,
hadde jeg et veldig godt møte med Andrés og teamet hans.
En kollega på jobben
lagde en video for å virkelig beskrive hva Andrés virkelig handlet om.
Jeg tror den påvirket ham og gjorde ham ivrig.
Det var én av de avgjørende faktorene.
Hva han vil, hva han ser for seg i fremtiden,
er å få klubben til å vokse og heve nivået i den,
og alle målene han kunne ha...
For meg ville det være en drøm,
det ville være ideelt å være del av
et sånt spennende prosjekt
sammen med ham, og få klubben til å vokse.
De innpodet i meg
så mange positive ting og et sånt ønske
om å være del av prosjektet at jeg til slutt var overbevist.
Tankesettet hans er svært forskjellig
fra hvordan den japanske kulturen er,
og hvordan japanske spillere tenker.
Så dette er svært viktig,
og Andrés vil være...
...du vet, vil fortsette å ha en effekt.
Ikke bare for JD, men for hele fotballsamfunnet.
Eller kanskje for samfunnet generelt i Japan.
Dette steget jeg tar nå
er like stort som steget jeg tok fra Albacete til Barcelona.
-Skål! -Skål!
Gratulerer.
-Gratulerer. -Takk.
Vi tilbrakte ukevis på sykehuset
og prøvde alt vi kunne
så alt ville ende bra,
men til slutt, etter syv måneder, mistet vi ham.
Ingen er klare for noe sånt.
Da han var dårlig, var jeg med ham.
Da jeg var verre, var han med meg.
Jeg vil alltid huske bildet
av øyeblikket der, som en forelder,
én av foreldrene må annonsere
at barnet dere venter
vel har dødd.
Og hun bar hovedbyrden av det, av hele prosessen,
og alle de anspente timene vi gikk gjennom.
I de tunge tidene måtte vi holde ut,
Andrés, selv om han var med meg og vi snakket mye,
bestemte seg for å skrive
det nydelige, følsomme brevet til meg
som jeg prøver å huske hver dag.
Vi bor i samme kvartal,
vi ser hverandre daglig, spesielt ungene.
Ungene ser hverandre hver dag på skolen,
de er sammen hjemme hos Andrés, noen ganger hos meg,
særlig Valeria og Olaya og Paolo Andrea og Luca,
siden de har mye til felles
på grunn av alderen sin,
og de er sammen nesten hver dag.
Ungene mine har en barndom ganske ulik tidligere.
Det er en barndom langt utenfor den jeg hadde i landsbyen min, hva?
Jeg trengte ikke at pappa skulle komme ut og spille.
Sønnen min vil ikke vokse opp som jeg gjorde.
Til tross for avstander, vil jeg prøve å sikre at de viktige tingene
som ble innpodet i meg, gitt videre til meg,
skal jeg prøve å innpode i dem.
Mål av Iniesta!
RETURKAMP - CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALER 5. MAI 2009
Barcelona ankom Stamford Bridge bekymret.
Bekymret etter 0-0 på Camp Nou.
Det var en svært tøff kamp.
Den kampen var tøff.
Veldig tøff, fysisk.
Ille. Den startet dårlig.
Vi fikk ikke et skudd på mål på 90 minutter.
Jøss.
Skjebnen tok oss til finalen.
Essien scoret enestående med venstre,
som på en måte summerte opp kampen.
Følelsen min de siste 20 minuttene var:
"De vil gå opp til to."
Følelsen var virkelig:
"De vil få et andre", to eller tre,
pluss en straffe eller to dommeren kunne ha gitt, la oss være ærlige.
Mer enn noe annet, følelsen. Vi var én mann mindre.
Det opprørte meg, men garantert lagkameratene mine mer,
som måtte spille denne tøffe kampen med ti mann.
Følelsen er at kampen går mot slutten,
det er ikke mye tid igjen,
og det presser deg, og kroppen din presser deg til å avslutte.
Jeg var der.
Jeg husker jeg satt på tribunen
med Manel Estiarte og følte meg forferdelig,
som de fleste av Barcelona-fansen,
men med tiltroen om at vi ville få en sjanse
og at vi ville score, fordi jeg sa til Manel hele tiden,
"Vi vil få en sjanse og vi må ta den."
Jeg vet ikke om det var i 92. minutt,
men det var da Iniesta fant på noe enestående.
Krysspasningen fra Dani Alves.
jeg tror vi sa: "Gå for mål."
Eto'o har kontroll.
Så tenker jeg: "Jeg har kontroll, jeg skal spille av Andrés og skyte."
Jeg ville ha kontroll, men da jeg mistet ballen...
Essien mistet den, ballen går til Messi.
Ballen kommer til meg og jeg er praktisk talt i ferd med å miste den...
Så klart ser han etter skuddet,
men han blir innesteng, stenger rommet.
-Faller... -Ballen kommer sidelengs til meg.
Du innser det er siste sjanse.
Det er veldig vanskelig når ballen kommer til deg med motsatt spinn.
Det er en del av Iniesta-arsenalet.
I det rette øyeblikket,
utfører han bevegelser ingen forventet,
men som endret kampen totalt.
Eto'o fanger ballen, Essien går for den og bommer,
Messi passerer til Iniesta.
Iniesta skyter... Mål!
Han får til et fantastisk mål som går gjennom med så mye.
Andrés reddet oss alle.
Saken med karma er at den alltid gir gode ting til de bra gutta.
Andrés klarte det skuddet
og det var et vendepunkt for oss alle.
Akkurat i rett tid, skinte Andrés Iniesta.
Det gikk veldig raskt.
Jeg var opprørt over at Pinto kom forbi meg.
Jeg vet vi alle sprang til hjørnet,
og vi klemte hverandre,
hele laget falt i en haug i hjørnet
og feiret med fansen, med Andrés.
Jeg tilbrakte en uke med å se på alt det.
Gir den til Messi, Messi til Iniesta, Iniesta skyter... Mål!
Det er pokkers magi!
Mål for Barça! Iniesta scorer!
Det målet gjorde Andrés til spilleren han var,
det at alle kunne se ham for talentet han hadde
og hva han gjorde på banen.
Jeg er sikker på at Petr Čech aldri vil glemme det.
Iniesta skjøt, jeg dykket,
men hånden min misset ballen med 18 mm.
Da jeg så ballen gå til ham
trodde jeg at han ville kontrollere den.
Og da jeg så skuddet
visste jeg umiddelbart det ville bli vanskelig å stoppe.
Og da jeg så banen ballen tok,
visste jeg det var godt slått, veldig hardt,
og på tidspunktet trodde jeg
det ville treffe stanga og gå høyt, men det gikk inn.
Nå, hver gang det er en kamp mellom Barcelona og Chelsea,
viser de alltid det målet på TV som en påminnelse.
Så jeg så det bare to eller tre ganger,
og hver gang jeg ser det, blir jeg trist, akkurat som i 2009.
Vel, studien begynte i en sykehuskorridor.
En kollega kom til meg og sa:
"Sønnen min spør om det som står på klistremerket er sant."
Han viste meg, og klistremerket sa:
"Ni måneder etter Barças fantastiske mai,
økte fødselsraten i Barcelona med 50 %.
I følge Guardiola,
er det på grunn av Iniestas mål mot Chelsea."
Så, vi så på fødsler. 11 000 fødsler over fem år.
Vi la merke til at det var stabilt,
bortsett fra februar måned i 2010,
ni måneder etter "Cupenes mai",
som hadde en 16 % økning i fødsler.
Jeg er glad for at jeg kunne bidra til så viktig arbeid.
Jeg oppmuntret ham mye. Jeg ville han skulle bli fotballspiller.
Ikke å komme så langt som han har, men å spille, det var håpet mitt.
På den tiden hadde ikke landsbyen et fotballag.
Han kunne bare spille i skolegården.
Skolens bane var sement med innendørs målstenger, uten nett.
Jeg ville tilbringe seks timer med å spille der,
til kvelden, når de kom for å hente meg.
Du måtte rope for å få ham til å komme og spise.
Han ville spise, dra tilbake til skolen, til banen.
Vi tilbrakte hele dagen med å gjøre det vi ville.
Jeg ville tilbringe hele dagen med ballen.
Da han var fem eller seks,
var han allerede på nivået til en 12- eller 14-åring.
Jeg undersøkte å ta ham til Albacete fordi Andrés var klart
på nivået til sin aldersgruppe, i det minste i Albacete.
Han kom for å prøvespille.
Han scoret to mål, la opp til to eller tre flere mål,
stjal ballen tre eller fire ganger.
Jeg var overrasket over hva han gjorde, og over hvor liten han var.
Jeg ville hente ham midt på dagen.
Vi klarte å få gymtimen på skolen flyttet til slutten av dagen,
så han ikke hadde gym, og vi var i tide
for ham å trene i Albacete med kameratene sine.
Han ville få meg til å se dårlig ut, fordi jeg ville si:
"La oss drible, kutt tilbake,
og la oss sikte på det nærmeste topphjørnet."
Så om vi tok fem skudd med høyre beinet,
ville ham sette dem inn, veldig nært hjørnet,
men så gjorde han det samme med venstre bein.
Og jeg ville si: "Andresito, jeg sa det var vanskelig."
"Ok, jeg skal ha det i tankene."
Treningen sluttet kl. 14.30.
Hjemme,
ville jeg spise et chorizo-smørbrød eller et tortilla -smørbrød,
eller noe, med juicen min.
Jeg sa ofte: "Du burde komme hit
for å gjøre det i landsbyen.",
men nei, der borte var det ideelle.
Jeg vet ikke hva de kaller det.
Noen sier "museum", andre sier en "helligdom."
Det var veldig vanskelig for meg,
siden jeg hadde en svær haug aviser jeg ikke visste hva jeg skulle bruke til.
Det virket synd å kvitte seg med dem.
Og en dag kom jeg ut og så en pose.
Jeg tok med posen inn
og prøvde den med én av avisene,
Deportivo eller Sport, og den bare passet.
Og det ga meg en idé, og det var sånn det startet,
med en pose jeg fant utenfor huset.
Baren er fortsatt åpen
og moren min var der og jobbet.
Når jeg ikke var i trøbbel, spilte vi kamper
med bordene og stolene og fant opp leker der.
Fotballbanen var klart ikke nok for ham,
og han fortsatte å spille blant bordene.
Turneringen som endret livet mitt, var Brunete-turneringen,
og den var springbrettet for det som kom senere.
Han vant prisen for beste, unge spiller i Spania under mesterskapet,
og jeg tok tak i ham i garderoben
og sa: "La oss ta et bilde, Andrés,
veiene våre vil skilles.
jeg tror du vil gjøre fantastiske ting."
Alle de store klubbene, Barça, Madrid, Atlético,
snur seg rundt og sier: "Hvor kom han fra?"
Da jeg så ham spille, utmerket han seg veldig.
Så, når jeg så mengden av klubber der,
Sendte jeg Mr. Zaragoza, en av våre representanter,
for å snakke med faren
så han ville kontakte meg og ta ham med til Barcelona.
Jeg sa jeg skulle snakke med ham, men at han ville gjøre det han bestemte.
Andrés svarte at han ikke var sikker
og han ville bli i Albacete det året.
Han lyttet også til faren sin.
Jeg vet ikke. Det er som det foreldrene dine sier,
at det toget bare går én gang i livet.
Det toget, det berømte toget..
Hver dag ville han gi meg litt mer oppmuntring.
Og fra den ene dagen til den neste, endret han mening.
Han sa: "Jeg vil dra, fordi det er det du vil,
og jeg kan ikke bare svikte deg.
Jeg vil bli her,
men jeg kan se hvor mye du har kjempet for meg
og nå tror jeg ikke jeg bare kan skyve bort
det du slet så hardt for."
Alle de ofrene jeg betalte tilbake.
Å reise som 12-åring,
for å gå gjennom vanskelige tider.
Aldri stoppe. Alltid bevege seg fremover.
Holde linjen, alltid prøve å overkomme hindringer.
Mange omstendigheter som jeg betalte for flere år senere.
Det er en unge som reiser 500 km for å komme og trene.
Mange kilometere.
Og en fars offer som vi kanskje ville gjort.
Fedres ofre.
Litt av en sak. Du pleide også å reise kilometere.
Og du gikk på Masía-akademiet i tillegg.
Vel, jeg dro ikke 500 km for å trene.
Det var omtrent 40 til Albacete.
Nei, ungen gjør det, med stor entusiasme.
Jeg kan ikke forestille meg det, jeg bodde alltid med foreldrene mine.
Pappa ville ta meg med på trening,
men jeg bodde aldri borte fra dem for treningens skyld,
men det må være vanskelig
og samtidig en god opplevelse,
for å forberede deg på livet, ikke bare for fotball.
Den mest traumatiske delen, for å si det sånn,
er å være adskilt fra familien din når du er ung,
og når alt kommer til alt, er du "alene."
Du må bevege deg fremover
og modnes i en slags tvunget marsjtakt.
Disse er ting vi oppnår med tiden.
-Pappa, vi går i garderoben. -Ja, men raskt, ok?
Dere er i ferd med å begynne.
Nå behandler de deg bedre, men da Andrés og jeg spilte...
-Ja? -...og var uskikkelige,
vet du hva de gjorde mot oss?
De fikk oss til å løpe.
Vi måtte løpe rundt banen.
Å, nei! Hvorfor var dere uskikkelige?
Akkurat som deg noen ganger. Men vi var bare uskikkelige én gang.
Etter at de fikk oss til å løpe, var vi ikke uskikkelige mer.
Jeg tror dere er de siste i dag.
-Vi skal heie på dere. -Betyr ingenting.
Denne metodologien er en måte å forstå
eller tolke fotball fra når du er et barn
til du går gjennom visse nivåer.
Så klart, vi vil begge gjerne at barna våre
blir fotballspillere en dag,
til å i det minste ha en mulighet og å glede seg over å forsøke.
Vi ser på barna våre med kjærlighet,
en slags refleksjon av hva vi var for flere år siden
også med våre foreldre.
Jeg var svært lykkelig når jeg tilbrakte tid alene med faren min.
Jeg prøver å gjøre det samme for Luca.
Hvem er 500 km ungen?
Jeg vet ikke om han er i denne økten.
Når slutter den, klokka syv?
Det vil ta fire timer med bil å kjøre 500 km.
Han ville komme sent hjem.
Returreisen må være drepen.
Og, de må ta med familien.
Og så er det skole neste dag.
Jeg tror ungen må spise middag og sove i bilen.
Iniesta sier alltid at å spille for Barça var hans oppfylte drøm,
men han innrømmer svært sjeldent
at den drømmen startet svært dårlig.
Startet som et ekte mareritt.
DEN LENGSTE NATTEN 17. SEPTEMBER 1996
Iniesta kommer fra Fuentealbilla, fra denne landsbyen,
fra huset sitt, han kommer fra...
...Vel, han bodde innen de 100 meterne.
Han trengte ikke mer. Det var hans verden, hans univers.
Og de tar deg til Barcelona,
der du tilbringer tiden med å spille fotball.
Han var bokstavelig talt alene i La Masía.
Vi kom til La Masía.
Vi trodde han ikke ville bli der den natten.
Vi trodde en annen dag,
Men, nei, Juan Faré sa til oss han var i La Masía,
han måtte bli der den natten.
Så han ble.
Resten av oss dro til hotellet.
Det var sånn det startet.
Det var voldsomt.
Da jeg låste meg inn på det rommet,
etter å ha etterlatt Andrés i La Masía,
Sa jeg: "Å, kjære, dette er umulig. Jeg kan ikke bo her."
Jeg falt til gulvet som en 10-åring.
Jeg fikk ikke puste. Jeg klarte ingenting.
Alt var tapt.
Faren min, i sannhetens øyeblikk, hadde hjertet.
Faren hans sa hans skulle dra tilbake for å hente ham,
fordi han ville dø, han kunne ikke være uten ham.
Om de hadde sagt: "Dra tilbake" den dagen,
Ville jeg nok gjort det.
Det var takket være mamma,
fordi pappa er svakere
enn broren min og mamma.
Om det ikke var for henne,
tror jeg ikke broren min
ville ha klart seg i Barcelona.
Jeg vil ikke si hva hun sa, fordi, for å være ærlig,
hun hadde rett om alt.
Jeg sa: "Gi ham en sjanse. Du brakte ham hit
og nå vil du dra ham bort. Hva har vi gjort?
Vi vet ikke om han vil klare det eller ikke.
Gi ham en sjanse, og om det ikke går bra,
tar vi ham tilbake."
Om det ikke var for henne, vet jeg ikke hva som ville ha skjedd med meg.
De første ukene var svært tøffe for ham.
Han savnet virkelig familien sin,
folkene fra landsbyen, og han hatet det.
Opplevelsen på La Masía startet svært tøft for Iniesta, svært tøft,
men etter en stund,
kom han inn i det, ble vant til det,
mest fordi han spilte fotball.
Vi vet at han gråt, men han gråt stille.
Nesten ingen så lidelsen han gikk gjennom
for å kunne bli,
ikke bare hva han ville bli, en fotballspiller,
men også til å kunne leve opp til familiens forventninger.
Jeg tror de oppdro ham med en stor dose ekstra anspenthet,
og hans måte å gjøre opprør, var å uttrykke seg med ballen.
Det er derfor han er en annerledes spiller,
fordi han gjør ukonvensjonelle ting med ballen.
Vi startet å trene, og vi avsluttet, som alltid, med en kamp.
Og når jeg så hvordan han gjorde det, tenkte jeg:
"Vel, jeg trenger ikke en instruksjonsbok,
han gjør det selv."
Han eksemplifiserte hva La Masía handlet om mer enn noen,
det faktum at folk kom
fra utenfor Barcelona eller Katalonia og prøvde det.
Og de kommer ikke bare ut som spillere, men de kommer ut som mennesker,
og jeg tror Andrés har alt det.
Dersom noen bestemmer én dag
å endre navnet til La Masía, eller legge til noe,
må de skrive "Andrés Iniesta" med store bokstaver.
Fra første dagen, den frøste kampen, gikk ordet rundt til trenerne.
Han er annerledes. Iniesta er noe nytt.
Da vi var på førstelaget til Barcelona,
inn og ut på reservebenken på den tiden,
jeg vet ikke, det var svært nære,
med felles bekjente, og vi spurte alltid:
"Hvem kommer inn, hvilken unge er god,
hvilken ving eller sentral spiller er en kommende stjerne på banen?
Én dag sier han: "Hvem har tatt plassen min?"
Og jeg sier: "Hør, det er en viss Xavi bak deg,
som er skikkelig god, men bak ham er det en annen,
som jeg tror er enda bedre enn Xavi, kalt Iniesta."
Jeg husker jeg ringte Santiago Segurola
og sa: Jeg har nettopp sett noen som er god,
virkelig god, og han vil klare det."
Jeg tror alt han sa var:
"Jeg har sett en spiller som er bedre enn vi er."
Og jeg sa: "Bedre enn hvem?"
"Bedre enn alle vi har sett
på midtbanen på Barça, bedre enn Xavi, bedre enn meg."
Jeg ble satt ut, og jeg sa: "Hvem snakker du om?"
Og han sa: "Han heter Iniesta."
Han sier: "Hør, du tar min plass",
og la så til: "Men denne guttungen tar din plass."
Heldigvis hadde jeg rett med det første, men ikke det andre.
Og de spilte sammen i årevis.
"Sjefen", Guardiola, var som et idol.
Jeg respekterte ham utrolig mye.
Barcelona, i 1999, er vert for Nike Cup.
De organiserer Nike Cup og deltar som gjester
i turneringen for de beste, unge spillerne i verden.
Og den er på Camp Nou.
Det er første gang Andrés Iniesta oppdager Camp Nou.
DEN FØRSTE GANGEN NIKE CUP, 22. JULI 1999
Det var et stort arrangement, og virkelig flott,
fordi det var store klubber fra overalt i verden,
og det var spennende.
Jeg synes vi hadde et flott lag.
En forsmak på hva Andrés ville bli,
gjøre en forskjell, og jeg tror det var i tillagt tid,
i det siste minuttet, sentrer de den tilbake
og han slår den inn i øvre hjørne.
Jeg tror det var gullmålet.
Det var gullmålet og de feirer.
Og Pep presenterte troféet.
Og akkurat da Pep Guardiola gir troféet til Andrés Iniesta,
sier han noe virkelig profetisk.
-At om et par år... -...Vil jeg pensjonere meg.
Han ville sitte på tribunen...
...og jeg vil se ham spille for Barcelona.
Men det som hadde mest innflytelse...
Jeg var treneren hans.
Siden jeg var 12, var alt jeg ville å klare det i Barça.
Det var en guttunge fra juniorlaget utenfor Camp Nou.
På den tiden trente vi på banen
ved siden av Camp Nou, og jeg kjørte forbi.
Noen sa: "Hei, der er én av juniorene,
gi ham haik." "Klart."
Jeg var heldig. Jeg ga haik
til én av de største spillerne gjennom tidene i bilen min.
For meg, som trener,
jeg så at han kunne spille på førstelaget.
Det var derfor jeg ga ham en sjanse.
Jeg lot ham debutere i Champions League
fordi jeg hadde mye tillit til ham.
DET BESTE BARÇA I HISTORIEN 2008-2012
Vi tapte den første kampen mot Numancia, 1-0,
og i den neste spilte vi uavgjort mot Racing.
Om vi ikke vant den neste kampen,
ville det ha sett ganske stygt ut.
Vi startet med 86 eller 87 prosent
som ikke ville ha oss som trenere,
og det var en tøff start.
Jeg husker jeg banket på døren hans og...
...han kom inn og sa at alt ville bli flott.
Alt ville gå bra, vi startet bra,
vi spilte bra, og det ville ordne seg.
Laget var kapabelt og villig...
Og jeg gikk.
Jeg vet ikke om han sa noe, eller takket meg eller ikke,
men jeg ville uansett la ham få vite
at vi alle var sikre på at det ville gå bra.
Normalt er det trenerne som sier dette til spillerne.
Det er rutinen, den som er høyere oppe i hierarkiet
må fortelle spillerne hvordan det vil bli,
ikke spilleren, og i dette tilfellet, Andrés.
Det var en overraskelse, og et øyeblikk å si:
"Ok, hvis disse gutta er sånn, kan det ikke gå dårlig, vi forlater ikke."
En sånn god, positiv atmosfære utviklet seg
at det bare måtte gå bra.
Vi vant den neste 1-6, mot Gijón, tror jeg.
Og vi var ustoppelige.
Det var som om vi spilte på PlayStation.
Det var fantastisk. Høydepunktet i karrierene våre, i livene våre.
Vi var ikke et lag, men en familie.
Alle for én og én for alle.
Det holdt oss i gang i så mange år.
Glede, en glede i hjertet mitt...
Jeg er på et annet nivå i livet.
Å dra fra Barcelona og komme hit, vel,
på mange måter har det gitt meg mye frihet.
Å spille for Barça er ikke bare å spille en fotballkamp,
det er enormt press, konstant spenning.
det er å trene perfekt hver dag,
det er å være best i hver kamp,
og det er svært stressende, og mentalt svært utmattende.
Glede, en glede i hjertet mitt...
Jeg nøt å være i Barcelona, men det var noe her
som ikke lot deg nyte det 100 prosent.
Så dette noe her, som representerte å være i Barça
og institusjonen klubben er,
og hva det betyr,
det eksisterer ikke her.
Så den manglende delen, løser deg fra mange andre ting.
Jeg har virkelig merket det her.
Det er kanskje den største forskjellen.
Stadion ligger nært ved,
fanklubben også,
så dette styrker virkelig området.
Og siden jeg elsker fotball,
går vi alltid på kampene.
Jeg er i Japan nå, og jeg føler meg hjemme
fordi alle er fantastiske mot meg,
fordi jeg elsker det, og det er hva jeg føler.
Kjempeglad, egentlig...
Om han bare kunne se.
Jeg ville dødd av spenning.
Når alt kommer til alt, er det ikke hvor duble født,
det er at det føles riktig og hvordan de behandler deg
som gjør at du føler deg hjemme.
2009 er Stamford Bridge-målet,
det er Roma-finalen og Iniesta begynte en reise inn i mørket.
INIESTAS SKADE, EN STOR NEDTUR
Det var et komplisert år, et tøft år
etter Stamford Bridge.
INIESTA GJENOPPLEVER MARERITTET SITT
BARÇA GRÅTER FOR INIESTA
Dagene går, og du innser
du ikke blir bedre, du føler deg ikke bra,
du er ikke i form.
Alt blir overskyet eller mørkt.
Så starter jeg å trene, men jeg føler meg ikke bra.
Skaden blir ikke bedre.
Med terapien fra lagkameratene,
og fysioterapeutene og andre typer hjelp,
fordi han er en svært spesiell kropp og sjel.
Det er mange skyer forut, mange demoner,
og de må overkommes.
Vi var sjokkert over nyheten om hans død for klokka ti i går kveld.
Jarque var alene på rommet sitt, snakket med kjæresten,
da han mistet bevisstheten.
Kjæresten hans informerte lagkameratene.
Det var som et kroppslig sår.
Noe kraftig som slo meg ned igjen,
og jeg var langt nede,
klart fordi jeg ikke var spesielt frisk.
Det var starten av sommeren
og vi dro med Cici for et par dager ved kysten.
Vi gikk ut for å spise,
og da vi satte oss ved bordet, så jeg på ham,
og han var bare borte.
det var ikke ham.
Vi bestilte, og jeg så på ham, og kunne se at han ikke var der.
Jeg så at Anna også så på ham.
Og hun sier: "Er du ok, elskede?"
Han var ikke frisk.
"Kanskje det er magen min, eller at jeg bare er trøtt."
Jeg husker vi dro på ferie med partneren min og Anna
og å se at det ikke var broren min.
Han var en annen, ville ikke gå ut, følte seg ikke frisk.
Han bekymret seg for
om at vi skulle ha det gøy, men han hadde det fælt.
Og så stopper du og innser at noe er i veien.
Moren hans innså at han ikke var frisk.
Hun sa: "Jeg vet ikke, han er rar. Han spiser ikke. Han vil bare sove."
Jeg la merke til at han ikke var frisk den natten
vi sov nede,
og han kom ned og sa: "Mamma, kan jeg sove her med dere?"
Verden traff meg i hodet.
Din 25-år gamle sønn kommer ned ved midnatt,
og vil sove med foreldrene sine, han kan ikke være frisk.
Og han sa: "Jeg er ikke frisk, pappa."
Jeg sa: "Hva er i veien?"
"Jeg vet ikke, jeg føler meg ikke frisk."
Jeg får en oppringning fra José Antonio.
Jeg trodde den var til Andrés og José Antonio sa:
"Er Andrés i nærheten?" Jeg sa: "Nei, han trener."
"Ikke fortell ham at jeg ringte, jeg vil snakke med deg
fordi jeg vet at Andrés stoler på deg.
Med alt som foregår,
det kan ikke være sånn at Andrés har gjort
familien sin og vennene sine lykkelige, og den eneste som er ulykkelig er ham."
Se for deg ansiktet mitt når han sier at
en fyr som har alt, eller nesten alt,
virkelig ikke er lykkelig i det øyeblikket.
Det er ikke uvanlig at etter en periode med briljans eller intensitet,
at man føler et øyeblikk av tomhet,
en nedtur, for å si det enkelt.
Vi kunne sammenligne det med post-partum depresjon.
Det er tider du lever med sterk intensitet.
Du forbereder deg for det lenge, og når du får det,
føler du en viss tomhet.
Så begynte jeg behandling.
Det var tøft i starten.
Og samtidig kontaktet jeg Inma
og vi startet et forhold
som varte mange dager, mange uker, mange måneder.
Det er som om alle forstår
om du har helseproblemer, jobbproblemer, pengeproblemer,
eller en du har kjær er alvorlig syk,
da kan de forstå at du er deprimert.
Det er som om depresjon trenger berettigelse.
Anna forlot ham aldri i de stundene, aldri.
På den tiden kom hun hjem til ham hver natt for å sove der.
Å være hos ham var det aller viktigste, tror jeg,
fordi på den tiden trengte han å føle sine folk nær seg.
Andrés bedring var i sin helhet en laganstrengelse, fordi, som jeg sa,
fra legen, Andrés, Anna, hans daværende kjæreste, og nå kone,
hans mor Mari og far José Antonio,
hans søster Maribel, svogeren Juanmi,
sa alle samtidig:
"Inma, fortell oss hva hver av oss kan gjøre for å hjelpe Andrés bli bra."
Vi levde for ham på den tiden, slik at han ville føle seg bra.
Om vi hadde en middag, og han følte seg dårlig
og ville gå, dro han, og ingen spurte hvorfor.
Jeg husker jeg dro hjem til ham for å se ham,
og han ville trene, komme tilbake, og falle ned i sengen.
Han ville bli der i timevis.
På et punkt tenkte jeg at dette måtte stoppe,
fordi det viktigste var ham.
Han virket trist, tristere enn da han kom.
Året var over og vi kom tilbake fra før-sesongen
og han virket tristere, men spillere kan ha tøffe tider,
kanskje hjemme, eller noe. Du ville snakke med ham.
"Alt vel, Andrés? Du virker trist." "Nei, alt er bra."
Men jeg visste så klart ikke.
Jeg sa til broren til Guardiola.
Jeg sa: "Andrés er ikke bra."
Faren hans snakket også med dem.
Så prøvde Guardiola å få ham
ut av det bunnløse hullet han var i.
Han ville si til 'sjefen': "Jeg drar",
og han ville si: "Du kan dra når som helst."
Pep spilte en viktig rolle for ham,
ga ham mye oppmerksomhet.
Han var en svært støttende trener
gjennom de stundene med Andrés, som jeg tror var det han trengte.
De er mennesker, og denne svært menneskelige tingen,
som skjer med millioner over hele verden,
De må vite at vi er der for dem.
Jeg er ikke lege. Ingen anelse om hvordan det behandles. Aner ikke.
Men klubben var så klart der for å hjelpe.
Jeg tror det er det samme i alle klubber, å være der med ham
og få ham behandlet av en spesialist for å hjelpe ham.
Han sa: "Inma, dette er første gang
jeg har vært i en slik situasjon som trener.
Jeg vet ikke egentlig hva jeg bør gjøre.
Du, som profesjonell, la oss få vite
hva vi bør gjøre for å prøve å hjelpe Andrés."
Jeg husker han sa:
"Det viktigste nå er Andrés, ikke spilleren.
For meg kommer personen før fotball."
Å bo på La Masía får deg til å lukke deg litt,
kanskje bli litt mer...
...i disse mer personlige sakene, å diskutere dem mindre,
å lukke deg og holde det inne.
Så kommer et øyeblikk der du, av en eller annen grunn, vil si det.
Når jeg snakket med ham, sa han at han følte som om
han hadde glemt å spille fotball, han kunne ikke gjøre det han pleide.
Kanskje fordi måten Andrés er på,
forsto vi ikke hvor alvorlig situasjonen var.
det var senere, som jeg har sagt,
kanskje vi kunne ha hjulpet mer i den prosessen
om vi hadde hatt mer informasjon,
men det er sånn han er.
Og han ville skjule det.
Andrés er svært reservert og stille.
Alle kommuniserer forskjellig
og dette var hans måte. Du må respektere det.
Og sannheten er at kampen gikk videre.
Da vi fant det ut, fortalte han oss mange flere detaljer.
Jeg husker en historie han fortalte
om å gå på kino med Anna en dag,
og hvor ille det var, og det gir deg gåsehud.
Litt etter litt aksepterte han
at han hadde et problem,
og han måtte løse det
ved hjelp av psykologen,
og litt etter litt ble han bedre.
“Men kan jeg virkelig bli som jeg pleide å være?"
Og jeg husker de sa til Andrés:
"Vel, kanskje ikke, antageligvis mye bedre."
De hjalp meg enormt til å bli meg selv igjen,
til å bli bedre enn meg selv.
Han innså at det var mer i livet
enn å spille fotball og å være en "ja-mann",
og være der for alle.
Det hjalp ham å være mer med seg selv,
å bli bedre kjent med seg selv
og å nyte de små tingene
som du når du er så høyt oppe noen ganger ikke kan se.
Han gikk aldri glipp av en økt,
han avlyste aldri en økt, han kom aldri for sent til en økt.
Det sier veldig mye at han ankom
ti til 15 minutter før avtalene sine og ventet.
Han ventet ved inngangen til det var tiden,
fordi han ville ikke gå glipp av et minutt og kunne forberede seg bedre.
Å se ham tilbake i garderoben
og være med oss en stund på banen,
vi kunne se at han hadde det bedre.
Å gjøre noe så personlig som depresjon offentlig
viser to karaktertrekk Andrés har,
som er mot og sjenerøsitet.
Når jeg forklarer dette, er det ikke for å si:
"Se, jeg er Andrés Iniesta, en fotballspiller,
jeg er berømt og jeg skal fortelle dere
hvordan dere overkommer depresjon og angst",
eller hva dere vil kalle det.
Er jeg berømt?
Så klart, men mange mennesker, eller i dette tilfellet, noen mennesker,
har sagt til meg: "Fordi du snakket om det,
har mange snakket om det",
eller: "Folk har kommet til behandling og sagt:
'vi hørte Andrés Iniesta
snakke om det, og det oppmuntret oss'."
Jeg ønsker det velkommen, jeg er glad, men...
...jeg har alltid forsøkt å være en normal person,
innen den spesielle verdenen jeg lever i.
Vær så snill, gi Romeo én av lekene hans.
Ikke denne. Den er min.
Kom igjen, sett den der. Veldig bra vasking, bra gjort.
Se!
-Veldig bra. -Det er denne.
-Meg! -Du!
Ja?
Skoene dine... Frøken...
Trenger du hjelp, lille dame?
Kan du ta på denne?
-Kom igjen, folkens. -La oss dra. Skoletid.
Vi prøver å nyte dem fullt ut,
fordi vi elsker å være med dem uansett, hele tiden,
gjøre alt med dem, ta oss av alt.
Det du prøver å lære ungene dine
eller gi videre til dem
er å kunne verdsette ting,
å respektere meningene til foreldrene sine,
å være oppmerksomme på mange situasjoner
som du, når du er et barn, ikke fatter eller forstår.
La oss dra.
ALLTID MED OSS SØR-AFRIKA, 11. JULI, 2010
Tidligere, i juni, sa han til meg:
"På søndag, eller lørdag..." jeg husker ikke,
"..vil jeg du skal være der for finalen."
Og jeg sa: "Hør, flybillettene vil koste en formue
for de 16 timene jeg vil være der. Umulig."
Og han sier: "Nei, jeg at alle skal komme
fordi det vil bli historisk, Vi vil vinne VM."
Jeg visste jeg ikke ville se det, fordi jeg ikke kan gå om bord i et fly.
Kan ikke, fordi jeg er så redd for det, så jeg kan ikke fly.
Så jeg spurte José om han ville dra til VM med bil.
Det høres sprøtt ut.
Jeg tenkte, 21 dager å komme dit,
og 21 dager tilbake, vi kunne gjøre det,
men jeg innså det ville være umulig.
Alle veier gikk gjennom én eller annen krigssone.
Jeg kan tro alt om Albert.
Legenden om Iniestas VM-mål starter
tre timer før avspark.
Mange ting skjer før en finale.
Jeg husker det var en ganske stor garderobe.
Det var veldig enkelt å jobbe.
PÅ det tidspunktet prøver du å se om du bør sette ut Raúl,
om Andrés vil gjøre noen øvelser,
avhengig av formen sin,
og han sier bare:
"Hei, Hugo, kan du lage en t-skjorte til meg
der det står Dani Jarque?"
Jeg fikk det i tankene...
...der og da,
og jeg spurte Hugo.
Jeg sa: "Ikke vær redd, når du er tilbake fra oppvarming,
vil t-skjorten vente på deg."
Når du skriver det, innser du ikke
betydningen det vil få,
og hva det vil bety,
og alt annet som skjedde etter det målet.
DANI JARQUE, ALLTID MED OSS
116. minutt.
Straffespark ser ut til å være uunngåelig.
I de siste minuttene, tenker alle mer på straffespark
enn den endelige seieren.
Jeg tror jeg er den eneste spilleren
som ikke rørte ballen før målet til Andrés,
og jeg husker han gjorde det med hælen.
Se for deg hvordan Andrés er, vi spiller for livene våre
og han tar den på hælen i 166. minutt. Jøss.
Hælen hans. Han er sånn.
Jeg får ballen på venstre side,
og når jeg fanger den på innsiden
for å flytte den til den gode foten,
ser jeg Andrés komme unna markøren sin ved den borterste stanga
og jeg prøver å krysse rett til ham,
over Van der Vaart,
men pasningen er kort og klareringen når Cesc.
Fàbregas gjør en pasning som ser ut som om den ikke vil gå,
at de vil klarere, og den går til Andrés.
Den faller til Andrés Iniesta i sonen,
og jeg sier "jøss" og nyter øyeblikket.
Det var som om verden sto stille da den ballen spratt.
Det er som i sakte film når han kontrollerer ballen,
den henger i luften noen sekunder...
Og så sto tiden stille.
Det er meg og ballen.
Jeg er ikke klar over noe annet,
og i de en, to, tre sekundene
fra å drible ballen til jeg skyter,
er det som et tidssprang.
Du må holde hodet kaldt som Andrés.
Den pausen, den roen han alltid hadde,
og som gjør forskjellen.
Ballen som stiger, og når den stiger,
vet du at om du ikke treffer rett, kan den gå hvor som helst.
Treff den som du vil, men få den inn.
Alle står oppreist.
Vi sier: "Mål, mål, mål."
Vi hadde flaks med at ballen falt til Harry Potter.
Enda en gang, Andrés Iniesta.
Vi trodde Navas hadde scoret, så han passer, han skyter.
Vi starter å hyle: "Navas!"
Og to personer snur seg rundt og sier: "Iniesta."
Se for deg ansiktene våre når de sier "Iniesta", oss syv,
med Iniesta-skjorter.
Vel, Maribel blir veldig nervøs, jeg liker ikke å se på.
Partneren min var veldig nervøs.
Da Spania scoret, sa jeg: "Ro deg ned, du vil skade deg selv."
Og han stirrer på meg, og sier:
"Vet du ikke hvem som scoret målet?"
Så da var det jeg som nesten skadet meg selv.
Han scoret, og vi var hysteriske. Karlitos tok tak i meg, ikke sant?
Det var et øyeblikk av ren glede.
Jeg så det alene hjemme... i underetasjen i huset til Andrés.
Jeg tror pappa ikke har sett
mange store øyeblikk som det live.
Mari dro til klubben for å se på. Men klubben var full av folk,
og jeg liker å se alene, og jeg så på i huset til Andrés.
Jeg så at de scoret et mål, men jeg visste ikke at det var ham.
Da de skrek: "Mål!"
og alle klemte hverandre,
"Det var Andrés, det var gutten!" "Det var sønnen din!"
Da kunne jeg bare ikke tro det.
"Hvordan kan han score dette målet også?"
Jeg innså ikke at det var Andrés. Ærlig, jeg visste ikke.
Jeg visste ikke engang at det var ham der oppe.
Da jeg så alle feire, dro jeg,
satte på musikk ovenpå, og satte propper i ørene,
fordi sånn kontrollerte jeg tiden, og var ikke bekymret de fire minuttene.
Så, de fem, seks minuttene gikk og dommeren blåste.
Så hørte jeg fyrverkeriene, smellene,
og fra tiden kunne jeg se det ikke hadde gått til straffer.
Spania vant, gjorde de ikke? Så jeg gikk ned.
Jeg skyndte meg til huset til Andrés' i nærheten,
og jeg sa: "gutten scoret!"
"Hva mener du, gutten scoret?" Og jeg sa: "Ja!"
Jeg gikk til TV-en, og så reprisen, og så det var ham.
Det er sånn jeg gjør fotball.
Det var et fantastisk øyeblikk,
for fotball og for alt det betydde.
Alle de unge som kunne se
at vi også var et moderne land,
og vi kunne spille som et team og vi kunne vinne.
Så mange år, så mange skuffelser,
og for første gang vant ikke bare Spania VM,
de vant det med et mål fra sin beste spiller.
Det overrasker meg ikke at han scoret på Stamford Bridge
og i Johannesburg, fordi han bærer troen, håpet, forventningene
til mange mennesker med seg.
Iniesta var som en "utvalgt."
I alt. Når det var tøffe tider,
tror jeg han var den nasjonale spilleren
du kunne stole mest på,
og jeg tror spillerne også trodde det.
Til syvende og sist måtte du passe ballen til Iniesta.
Så heldig Andrés er, som får score de målene
i de mest kritiske, unike øyeblikkene.
Alle spillere ønsker å score de målene han scorer.
Han scorer, la oss si, det viktigste målet i karrieren sin.
Og han dedikerer målet til vennen sin,
som veldig godt summerer personen han er.
Husk at i et sånt viktig øyeblikk
for Spania, for landet vårt,
var det noe som snakket for seg selv.
Jeg så ikke at han hadde malt en t-skjorte som sa "For Dani."
Vi så den ikke, men etter at han scoret
så vi den alle sammen, og det var en nydelig gest.
De var kjempegode venner,
og det vil være der for resten av historien.
Han husket ikke pappa, mamma, kjæresten eller Jesus Kristus.
Han husket et øyeblikk
der han mente den personen skulle ha vært.
Det man tar med seg ut av fotball,
utenfor suksessen og målene,
og de flotte øyeblikkene, er venner.
Vennskap, inntrykk, følelser,
og det var det Andrés viste
da han scoret målet som gjorde oss til verdensmestere.
Han husket en venn. Og det er fotball.
Den gesten, for meg, er større enn målet,
større enn VM, større enn alt.
Den t-skjorten måtte være på Cornellà-El Prat,
på hans stadion,
med hans folk, og også tilegnelsen,
fordi det var et bilde av det målet,
og det er et bilde som gjør meg stolt som person.
Jeg kan ikke huske en spiller som hadde en bedre avskjed enn Iniesta,
når det kommer til fotballstorhet.
Jeg husker jeg dro fra Cornellà en dag,
etter at Barcelona vant 1-5,
som var smertefullt
for Espanyol-fansen å tape 1-5 for erkerivalene sine,
og alle ga Iniesta stående applaus.
Jeg tror det reflekterer perfekt følelsen gjennom hele Spania.
Veldig stolt...
...over å se noen gå ut på en bane,
enten det er i Madrid, i Sevilla,
i Valencia, og få en sånn applaus,
som en spiller Barcelona,
at de applauderte ham overalt. Han fikk en ovasjon.
Vi burde lære mye,
fra ham, ikke bare spillere,
men supportere også, hvordan de behandlet Andrés,
er hvordan folk skal behandles, ikke sant?
Hvordan behandle fotball-legender fremfor alt i de siste årene.
En spiller som Andrés Iniesta,
som får folk til å forelske seg i fotball,
kun fordi han spiller bra fotball.
Bare et talent som ham har sjansen,
æren av å ha andre store stadion
og andre store fanbaser beundre ham så mye.
Men når du tapte mot ham kunne du ikke bli opprørt,
fordi han vant med sånn stil,
med en sånn normalitet og enkelthet
at det virket rettferdig at han vant,
at han burde vinne hver kamp, fordi han fortjente det.
Når du avslutter som han avsluttet sin karriere med Barça,
med hele stadion på beina sånn,
tror jeg det betyr at du er en flott person.
Selvfølgelig kan du ikke miste spillere som Andrés,
som vi kjeder barnebarna våre med,
om at det var denne spilleren som gjorde ekstraordinære ting.
Spillere du kan se at, som unge, de er i særklasse.
Jeg tror det har vært svært spesielle spillere
i denne idrettens historie, men det er ikke mange
som ikke bare har vært gode,
men som også gjør de rundt seg gode.
Når han må si noe du ikke vil like,
vil han si det, og det er svært viktig.
Du trenger vennene dine mest i de vanskelige tidene.
Jeg satt ned ved siden av ham vi inngangen til treningsanlegget.
Han hadde bedt meg om det, og sa: "Du vil klare deg."
En svært normal person som holder ut,
og det er derfor han er så elsket.
Du har et bilde av et idol
Og du snakker med ham, så han er helt annerledes, sant?
Jeg prøver å behandle andre som han behandlet meg.
TAKK, INIESTA
"Kjære Anna, det er så vanskelig for meg
å uttrykke i ord alt
du betyr for meg som en partner, som en kvinne,
og som moren til barna våre.
De første datene, turene,
familiesammenkomstene, fødselen til "jordskjelvet" vårt,
vår magiske bryllupsdag...
Men det er mest av alt i de bitre tidene
du har vist meg at du er spesiell, Anna.
Du er unik.
Du er modig, du har et stort hjerte.
Jeg takker deg for integriteten du alltid har hatt,
hvor sterk du var da de sa at vi hadde mistet barnet vårt.
Ikke alle klarer å komme gjennom sånne vanskeligheter, Anna, men du gjorde.
Det gjorde oss bedre,
og siden da føler jeg at en engel er med oss.
Det er bare starten, fordi med deg, ligger det beste alltid foran oss."
1. JANUAR, 2020
VISSEL KOBE, MED ANDRÉS SOM KAPTEIN VINNER SIN ALLER FØRSTE TITTEL:
JAPANS KEISERENS CUP
Kompis, hva kan jeg si?
Du vet hvor høyt jeg elsker deg.
Endre deg aldri, du er en nydelig person,
en flott person, og det har vært en ære
og en glede å kjenne deg
og dele alle de øyeblikkene med deg.
Andrés, jeg elsker deg vilt. Du er svært kjær for meg.
Jeg følger deg nøye,
og jeg er nå en fan av den japanske liga på grunn av deg.
Det holder meg sent oppe.
Jeg håper å se deg som Barcelona-trener, eller manager hos Kamerun.
Da vil vi garantert vinne VM.
Det har vært flott, Andrés.
Å ha deg i nærheten, spille av deg,
snakke på "fotballsk" uten å snakke med deg.
Det har vært spektakulært. Tusen takk, mann.
Jeg ville bladd opp mine egne penger for å betale deg,
fordi jeg er sikker på at vi ville vinne VM med deg.
Jeg liker deg, men jeg elsker deg også.
Det er over.
EN RAKUTEN TV-PRODUKSJON