RAKUTEN TV PRESENTERAR
Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
När de säger: "Var är du ifrån?" Säger jag: "Från där Iniestas är ifrån."
-Han spelade alltid. -Han gick bakom bordet med bollen.
Han har kommit!
Nu är han någonstans i Japan?
DEN OTIPPADE HJÄLTEN
ANDRÉS INIESTA DEN OTIPPADE HJÄLTEN
Vi visste efter snålheten i Barcelona
visste vi att vi var tvungna att lämna, men ärligt, Japan,
det väntade jag mig inte.
Det är sorgligt att lämna familjen och vänner bakom
men att vara här har fört oss tillsammans ännu mer
som par och som familj.
Du kommer hit och du är näst helt...
ANDRÉS FRU
...ensam för att du känner ingen.
Det har fört oss närmare varandra
som partners och som en familj.
Min barndom var som den var. Den gjorde mig väldigt lycklig.
Min barndom var fotboll,
min barndom var att gå till skolan
på morgonen och träna på eftermiddagen.
Det enda jag kan säga att jag saknat under hela tiden
har varit att inte ha min familj nära.
Resten av det har ingen betydelse.
Det är bara vi två här,
med vår klan av de fyra små,
som njuter av lugnet, och, att lära känna nya människor
och den nya kulturen.
Hon har alltid varit viktigt för mig.
Vi kommer bra överens.
Jag älskar att spendera nästan allt min tid med henne, dela allt med henne.
Vi har skapat en underbar familj
med de små barnen,
och det har varit en gåva att våra vägar korsades.
Tack! En liten present!
-Varför gjorde du dem? -Tack, en liten present!
Vi är igång hela dagen som alla andra familjer med många barn.
Komplexiteten med fyra små rackare hemma,
tja, ibland behöver du komma ifrån det en stund.
Tänker på många ord.
Men om...men jag tycker att
ett som stämmer väldigt väl på honom,
som person och som fotbollspelare,
det är "enorm."
-"Unik." -"Klass."
-"Fantastisk." -"Balanserad."
-"Exemplarisk." -"Fenomen."
-"Speciell." -"En legend."
Ett ord för att sammanfatta Andrés...
"Andrés är Andrés."
En underbar person.
-Jag skulle säga trollkarl." -Han är en unik spelare, magisk.
-En genuin spelare. -En "illusionist", okej?
"Laganda."
"Gud."
Med ett ord, "mänsklig."
Jag tycker om dig som fotbollspelare,
men även som människa.
-"Ärlighet." -Vi är olika.
Han är så vit och jag är väldigt svart, men vi älskar varandra.
-"Ren talang." -"Magisk."
"Speciell." Jag tycker att Andrés är en speciell person,
som spelare och även som människa.
För mig var han en dansare, den bästa dansaren med en fotboll jag någonsin sett.
Dansar runt på planen.
Det är en sådan njutning att se honom spela.
Det har samma effekt som att titta på någons som dansar.
Med Andrés får du känslan att han dansar med bollen.
Steppdans och modern dans.
Dansar fint och dansar hårt.
Han och bollen var ett hela tiden.
Han verkade åka skidor som en spelare.
Sättet han rörde sig på var väldigt estetiskt,
och hur han spelade den och använde den.
Han rörde inte den, han bara följde den.
Den känslan är unik.
Plötsligt saktade han ner, och för att sedan göra det man inte förväntade sig.
Sedan bromsade han, och det är vad som gjorde
det omöjligt att ta bollen ifrån honom.
Han är den största talangen i spansk fotboll som jag någonsin har sett.
Det tid och rymd förhållandet, när en spelare förväntar att han är där
och det är precis just då han dribblar
då motståndaren inte täcker...
Det är underbart och han väntar till och med på dig till slutet.
Han väntar på dig och säger, "Jag kommer att ta dig", och sedan gör han det.
De är spelarna som kan göra skillnaden
och du säger, "Se upp eller så rör han sig."
Och han gör det igen.
Det är lite som tjurfäktare,
sättet de väntar tills tjurarna kommer riktigt närma,
motståndarna kommer riktigt närma, och sedan beslutar sig.
Och väldigt få har kunnat göra det.
För mig, hans storhet var inte att ha två ögon, utan fyra,
två fram och två bakåt.
Han behövde inte...
Han visste alltid vem som var bakom, vilken sida de kom ifrån.
Han kunde komma ur situationer och platser som var omöjliga.
Du kan passa bollen till honom på vilket sätt du vill.
Han kommer kontrollera den som han vill.
Det var otroligt.
Till och med Ronaldinho... den store Ronaldinho.
Ibland passar du bollen till honom och han misslyckas.
Men Andrés, passa bollen till honom,
och den jävlen kommer ta kontroll över den.
Jag frågade honom, "Kompis, hur gör du det?"
Han verkade vara stängd och du tänker "Ok, han förlorade det"
och han tog sig förbi dig.
När han får två spelare mot sig, är han som gummi.
Han kontrollerar det, två tillslag, och hej då Andrés.
Det var enkelt för mig att ha Andrés där,
för jag visste att jag kunde passa honom bollar
och han kunde flytta sig mot målet för att han kunde det, förstår du?
Han är den spelare som bäst förstod mig på planen
och utöver det, som person,
Jag beundrar honom enormt. Han är en mycket avslappnad person.
Precis tvärtemot mig, men jag tycker att vi kompletterar varandra bra.
Vi delar en speciell känsla
där vi får kontakt med en blick.
Vi visste vad vill ha ut av oss själva och från varandra,
i det här fallet, Andrés.
Du ser motståndaren svettas, kämpa, för att försöka få tag i bollen...
och han var alltid lugn och du säger, "Titta, sluta nu! Det är inte rättvist."
Det verkade verklien som du såg
två spelare
som inte spelade samma match.
Det verkade som han typ spelade i en annan match än de andra.
Det är hans specialitet.
Han var avgörande,
och där är förmågan som han hade att bli av med hans markering i trånga utrymmen.
Han var som Harry Potter med magiska trollspöet.
Du kan göra vad du vill, när du vill.
Han gjorde magi och annorlunda saker.
Kanske det aldrig kommer en Iniesta till.
Och ben upp.
En, två, tre, fyra...
Händerna upp. Fyra.
Hjärnan är i centrum av allting, så klart.
Och han har organiserat
den hjärna-kropp relation på ett speciellt sätt
att röra sig på vilket sätt han ville.
Han gjorde otroliga komplexa rörelser
på ett enkelt, graciöst sätt, och det förmedlar harmoni.
Jag tror att han aldrig kommer sluta sporta
för det är hans sätt av att uttrycka sig själv.
Vara en sådan...
låt oss säga en reserverad person, eller sluten,
hans sätt att uttrycka sig är helt klart fotboll.
Ja, lätt.
Iniesta, lugnt.
Jag lägger det ofta till
de många timmarna han spelade
när han tränade som ungdom
på hans kända byplan.
Han spelade där alla dagar på gatan,
och för mig är det fundamentalt
för att utveckla den speciella kvalité som han har.
Tänk på det när du måste komma och hämta det.
Om du inte använder det, kommer vi lämna det här Vill du sitta här?
Vi kommer lämna dem där och hämta dem senare Pao kommer lämna det här.
-Jag vill ha bollen. -Vill du lämna den här?
Ramla nu inte i vattnet, okej?
Jag kommer parkera den här som en cykel. Är du med?
Nu går vi.
Vi ska komma ihåg att komma åter och hämta den.
Kom igen, Sienita, älskling.
För scootern.
Redo?
Jag är i ett annat skede i mitt liv.
Lämna Barcelona och komma hit har gett mig
mycket frihet på många sätt.
Bara att sitta på en bänk och titta på människor
är något som vi aldrig kunnat göra,
och att ta en promenad med våra barn
ger mycket lugn som vi inte haft under många år.
Tunnel! Siena tunnlade dig!
Vi har ögon, eller hur?
Säg förlåt, åtminstone?
-Mamma! -Vill du inte ta av din jacka?
Pappa, du spelar du med, okej? Pappa!
Pappa!
-Jag tog inte med den. Var inte upprörd. -Här.
-Det är inte den. -Här.
-Ganska dåligt, men jag satte tre av fyra. -Pappa.
-Pappa, ska du spela, va? -Ska jag spela nu?
Där!
Bollen träffade nästan dig i ansiktet igen, Siena.
-Nära. Vill du ha glass, Siena? -Siena med.
Choklad eller tutti-frutti?
Choklad, som pappa.
Se, pappa ska fånga en fisk.
Se, pappa ska...
-Han har inte fångat något. -Det har jag, titta.
Titta!
Hurra!
Såg du den?
Titta, Siena.
-Ganska stor. -Wow.
Tack.
Titta, vilken fisk!
-Såg du den? -Pappa!
Fick mamma en haj?
Nej, hajar är väldigt tunga.
Vänta där med mamma.
Tre, två, ett.
Stanna där, där är bilar som passerar.
Sommaren vi träffades,
åkte han på turné med Barcelona till Japan,
och när han kom tillbaka, sa han, "jag tog med någonting till dig."
Får jag träffa dig så jag kan ge det till dig."
Jag träffade Anna
på St. Johns kvällen 2007.
Jag hade fixat att åka till Mataró med Jordi Mesalles.
Vi åkte och vi tog en drink på stranden.
Sedan gick vi till strandbaren, platsen där pubarna är.
Hon jobbade som servitris.
Direkt när vi kom inte så sa han,
"Har du sett brunetten vid baren?"
Jag omkullkastades direkt när jag såg henne.
Jag säger, "Nåja, Andrés, vi har precis kommit in genom dörren,
Jag har inte sett mig omkring stället ännu, helt enkelt."
Han var där en stund,
väntade tålmodigt på hans chans.
Du måste vara tålmodig.
Nästa dag sa han, "Jag måste fixa den tjejens telefonnummer."
Han var lite tråkig.
Andrés är en, när han får en idé i sitt huvud,
så får han det tills slut.
Efter ett dag säger han, "Jag har fixat det."
Jag säger, "Jag vill inte ens veta hur."
Han ringde mig varje dag för att störa mig med det
och jag blev av med honom.
Han hade mig i telefonen i en och en halv timme
undrande om han skickade ett mess till henne
om jag trodde att hon skulle svara på det.
Han visste ej hur han skulle göra.
Andrés gjorde många saker för Anna,
och en dag träffades de, lite av en överraskning,
när Andrés kom tillbaka från en turné i Asien med Barcelona.
Här i Japan, på alla flygplatser,
företaget eller märket du ser mest är ANA.
Det påminde mig mycket om henne.
Vi träffades på en bensinstation nära Mataró, där jag bodde,
och jag kommer ihåg att han satt fast i trafiken i två timmar.
Jag satt fast på en förbifart i en timme eller så,
skickar meddelande för att säga, "vänta, jag är på väg."
Vi spenderade en kort stund tillsammans och jag gav henne presenten...
Han gav mig en liten present, ett flygplan som hette ANA.
Det var en typ av gåva du ger när du är förälskad.
När jag fick presenten och jag läste brevet,
jag kan säga att jag blev kär i den stunden.
Jag sa till min syster "Marta, jag tror att jag är kär."
Jag blev kär i henne vid första ögonkastet och hon blev gradvis kär.
Samma kväll han träffade hans fru,
träffade han mig några timmar innan och jag vet
att det är en speciell stund för honom.
Försiktigt.
-Åh nej, vilket skott. -Kom här, din...
-Vi ska säga till din bror. -Sätt på dina träningsskor, unge man.
-Stygg! -Vem är elak?
-Pao. -Varför? Vad har han gjort?
För Pao slog med med bollen, hårt.
Hårt? Men han menade inte det.
Stackare.
Sa han förlåt?
-Inte? -Nej.
Kära nån. Har du sagt förlåt till din syster?
För raketskottet.
Förlåt.
Hör vad han sa? "Förlåt."
Åh, ryggmassage!
-Vad gjorde han för dig? -En ryggmassage.
-Fick du en ryggmassage? -Ja.
TILLKÄNNAGIVANDET 9 APRIL, 2018
Jag kommer ihåg att vi spelade Ludo med några vänner
och han skickade ett meddelande till mig som sa
att jag skulle gå till hans rum, han var tvungen att prata med mig.
Han skrev till mig med, sa, "Kan du komma till mitt rum en stund?"
Var i hans situation och du tänker,
"jösses, vad måste han tänka på och känna just nu?"
Han kommer till Leo och mig
för att berätta om hans beslut.
Andrés väntade i hans rum och han sa till oss att sitta ner
och sa till oss att han beslutat sig för att lämna.
Denna presskonferens är för att offentligt meddela...
mitt beslut...
att detta kommer bli min sista säsong.
Jag trodde aldrig att han skulle lämna Barcelona
och det är något som jag alltid sa till honom
och det är något han har kastat tillbaka på mig, med, "du litade inte på mig,
du sa att du skulle stanna för evigt, eller?"
Komplicerat.
Till mina lagkompisar och alla de jag har varit med varje dag
under alla dessa år, denna säsong,
det är de som har gjort mig bli bättre för varje dag.
Du kan inte föreställa dig Barça utan Andrés.
Jag kan inte föreställa mig vardagen utan min vän.
Vi började sakna Andrés från den stunden,
men vi hade ännu några veckor kvar med honom.
Naturligtvis, blev de ännu mer speciella.
Det faktum att året innan Xavi lämnade,
och det året, Andrés, och och efterhand, alla,
och där var färre och färre av oss kvar
från denna underbara och viktiga period för oss och för klubben,
och att se det att den tiden närmade sig för oss alla...
Jag kunde inte stanna på en plats där jag att jag inte kunde ge allt jag hade.
Människorna i klubben
kunde aldrig föreställa sig att jag skulle lämna.
Det är typ allt,
i en relation, om du inte pratar om saker vid rätt tillfälle
så kommer det en tid då det inte finns någon återvändo.
Det är väldigt enkelt.
Hans önskan, över allt annat, är att lämna i god tid
när han spelar i första uppställningen,
bidrar till spelet, och när tankar är,
"Jag lämnar med mitt huvud högt, när laget vinner."
Då han är strikt med sig själv,
och alltid vill ge100%,
kunde han gradvis se att han inte kunde ge 100%. Det var allt.
Det var nog till det bästa.
Det är den sista stora dagen, den sista titeln, låt oss säga,
-för Andrés Iniesta. -En del av själen
av Barça lämnar,
del av skölden, del av dess historia.
Detta är en Barcelona legend.
Andrés sista stora match med Barcelona var tvungen att bli en bra en.
Han kunde göra till hans match, som han föreställde sig den.
Jag tror inte han kunde ha gjort den bättre.
Suárez till Iniesta, i defensiva zonen, ser ut att passa, med Messi,
Messi i zonen, hittar Iniesta...
Omarkerad, kaptenen ser sin chans, skjuter och det händer!
Iniesta! Iniesta! Iniesta!
Vi kan delta i Barcelona fans sång,
vilken är sången av alla fotbolls fans,
om den universella Manchegan.
Den ger fortfarande gåshud till mig att höra den.
Det kändes som jag flög,
gled runt på banan,
att allt gick min väg från startvisslan.
En fantastisk final.
Även nu, när jag spelar det avskedsögonblicket,
när jag blir utbytt,
så skulle jag ljuga om jag sa att jag inte släppte några tårar
över den stunden,
när alla i publiken
sjunger mitt namn, med alla Sevillas fans
mestadels stående och applåderar.
Det är inte ljudet av Wanda, det är ljudet av världens fotboll.
Vinner den titeln, vinner La Liga...
Jag tycker att det är ett ovärderligt sätt
att lämna klubben där du varit hela ditt liv.
Han bestämmer sig för att lämna Barça på eget sätt.
Först lämnar han Barcelona och sedan får vi se.
När han lämnar, vill Andrés inte spela mot Barça.
Det tyder på en flyttning långt borta.
Så, "Andrés, det här beslutet tyder på att du lämnar Europa?"
Därför inte de stora ligorna, eller de välkända ligorna
och det betyder
antingen USA eller Asien.
Faktum, så såg det ut som Kina, tills Mikitani dök upp.
Mikitani San är grundare och ordförande i Rakuten,
vilket är Barcelona FC:s huvudsponsor
och ägaren av Vissel Kobe.
Och han är en sportälskare
och är även en fan av Andrés,
och jag tror att han i Andrés ser
en drivande kraft för framtida sportprojekt.
Mickey var en av få människor
som kunde övertyga honom att gå till Japan.
Han åkte till hans hus, förklarade och sålde projektet till honom,
vilket inte bara var att spela fotboll, utan honom som märke...
Vi var tvungna att ha ett möte
med Andrés så snabbt som möjligt.
Så jag sa, "Jag reser till Barcelona imorgon."
Så jag flög dit.
Och sedan nästa dag
hade jag ett väldigt bra möte med Andrés och hans team.
En kollega på jobbet
gjorde en video för att verkligen beskriva vad Andrés verkligen handlade om.
Jag tror att det påverkade och hetsade upp honom.
Det var en av de avgörande faktorerna.
Vad han vill, vad han ser framöver,
är att se att klubben växer och att höja dess nivå,
och alla målen han kan ha...
För mig skulle det vara en dröm,
det vore perfekt att vara med
i ett så spännande projekt
tillsammans med honom och tillväxten av klubben.
De drog in mig,
så många positiva ting och en önskan
att vara en del av projektet att jag i slutändan var övertygad.
Hans tänkande är väldigt annorlunda
från hur den japanska kulturen är,
och hur de japanska spelarna tänker.
Och det är väldigt viktigt,
och Andrés kommer att vara...
du vet, kommer fortsätta att påverka.
Inte bara för JD, utan för hela fotbollsgemenskapen.
Eller kanske samhället i stort i Japan.
Det steg jag nu tar
är ett lika stort steg som jag tog från Albacete till Barcelona.
-Skål! -Skål!
Gratulerar.
-Gratulerar. -Tack.
Vi spenderade veckor på sjukhuset
försökte med allt vi kunde
så att det skulle bli bra,
men tills sist, efter sju månader, förlorade vi honom.
Ingen är redo för någonting som det.
När han mådde dåligt, fanns jag vid hans sida.
När jag mådde sämre, fanns han hos mig.
Jag kommer alltid minnas bilden
av det ögonblicket då, som förälder,
en av hans föräldrar måste meddela
att det barn du väntar
nåvälhar dött.
Och hon bar på bördan, hela processen,
och alla spända timmar vi gick igenom.
I de tuffa tider vi var tvungna att uthärda,
Andrés, trots att han är med mig och pratar mycket,
beslutade att skriva till mig
det älskvärda, emotionella brev
vilket jag försöker komma ihåg varje dag.
Vi bor i samma kvarter,
vi träffas dagligen, speciellt barnen.
Barnen träffar varandra varje dag i skolan,
de träffas i Andrés hus, ibland i mitt hus,
framför allt Valeria och Olaya och Paolo Andrea och Luca,
då de har mycket gemensamt
för deras ålder,
och de är tillsammans nästan varje dag.
Mina barn har en barndom som är ganska olik den innan.
Det är en barndom helt annorlunda den jag hade i min by, okej?
Jag behövde inte min pappa för att gå och leka.
Min son kommer inte växa upp som jag gjorde.
Distanser ifrån, försöker jag säkra att de viktiga sakerna
som ingjutits i mig, överförda till mig,
ska jag försöka ingjuta i dem.
Mål av Iniesta!
ANDRA MATCHEN - CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINAL 5 MAJ, 2009
Barcelona kom bekymrade till Stamford Bridge.
Bekymrade efter 0-0 på Camp Nou.
Det var en väldigt tuff match.
Den matchen var tuff.
Hårt, mycket fysisk.
Dåligt. dåligt. Den började illa.
Vi fick ej ett skott på mål under 90 minuter.
Jösses.
Ödet tog oss till final.
Essien gjorde mål med hans vänster,
vilket typ summerade matchen.
Min känsla de sista 20 minuterna var,
"de kommer göra två."
Känslan var verkligen
"De kommer få en chans", två eller tre,
plus en straff eller två, domaren kunde ha dömt det, låt oss vara ärliga.
Framför allt, känslan. Vi hade en man mindre.
Det upprörde mig, men säkert mer så min lagkamrater,
som var tvungna att spela den tuffa matchen med tio spelare.
Känslan är att matchen slutar,
där är inte mycket tid kvar,
och det driver dig, och det driver din kropp att kämpa för det.
Jag var bokad.
Jag kommer ihåg att jag var på avbytarbänken
med Manel Estiarte och mådde hemskt,
som de flesta Barcelona fansen.
Men med tillförsikten att vi skulle få en chans
och vi skulle göra mål, för jag sa hela tiden till Manel,
"Vi kommer få en chans och vi måste ta den."
Jag vet inte om det var i 92:a minuten,
men det var då Iniesta gjorde en bländare.
Krossen från Dani Alves.
Jag tror vi sa, "gå för mål."
Eto'o har den.
Sedan tror jag, "Jag har kontrollen, jag ska passa till Andrés och skjuter."
Jag ville ha kontroll, men när jag tappade bollen...
Essien tappade den, bollen går till Messi.
Bollen kommer till mig och jag håller på att bli av med den, praktisk taget...
Naturligtvis, letar han efter att skjuta,
men han stängs in, stänger av utrymmet.
-Faller... -Bollen kommer till mig från sidan.
Det är sista skottet.
Bollen kommer väldigt hårt mot dig med motsatt snurr.
Det är en del av Iniestas arsenal.
I rätt ögonblicket,
gör han ett drag som ingen förväntade sig,
men det ändrade spelet fullständigt.
Eto'o tar bollen, Essien går för det och missar,
Messi passar till Iniesta.
Iniesta skjuter... Mål!
Han gör ett fantastiskt mål som tar sig förbi med så här mycket.
Andrés räddade oss alla.
Grejen med karma är att det alltid ger det goda till de goda killarna.
Andrés drog av det skottet
och det var en vändpunkt för oss alla.
Just vid rätt tillfälle, skiner Andrés Iniesta.
Det var väldigt snabbt.
Jag var upprörd att Pinto kom förbi mig.
Jag vet att vi alla sprang till hörnan,
och vi kramades,
och hela lagetslängde sig en hög vid hörnan
firar med fansen, med Andrés.
Jag spenderade en vecka med att se allt.
Passar till Messi, Messi till Iniesta, Iniesta skjuter...mål!
Det är ren magi!
Mål för Barça! Iniesta sätter den
Det målet gjorde Andrés den spelaren han var,
att alla kunde se den talangen han hade
och vad han gjorde på planen.
Jag är säker på att Petr Čech aldrig kommer glömma det.
Iniesta sköt, jag kastade mig,
men min hand missade bollen med 18 mm.
När jag såg bollen gå till honom
trodde jag han skulle stoppa den.
Och när jag såg skottet
visste jag med en gång att det skulle bli svårt att stoppa.
Och när jag såg bollens bana,
visst jag att det var väl placerat, väldigt hårt,
och vid den stunden trodde jag
det skulle träffa ribban och gå över, men det gick.
Nu, när än det är en match mellan Barcelona och Chelsea,
visar de alltid det målet på TV som en påminnelse.
Så jag har bara sett det två eller tre gånger,
och varje gång jag ser det är jag ledsen, precis som jag var 2009.
Nåväl, studien började i en sjukhuskorridor.
En kollega kom till mig och sa,
"Min son frågar om det här klistermärket säger sanningen."
Han visade mig och klistermärket sa:
"Nio månader efter Barças strålande maj,
ökade Barcelonas födelsetal 50%.
Enligt Guardiola,
beror det på Iniestas mål mot Chelsea."
Så, vi tittade på födslar. 11 000 födslar under fem år.
Vi såg att det var stabilt,
förutom för februari månad 2010,
nio månader efter "Cuparna i maj",
som innehöll en ökning av födslar med16%.
Jag är glad att jag kunde bidra till sådant viktigt arbete.
Jag uppmuntrade honom mycket.
Jag ville att han skulle bli en fotbollspelare.
Inte att komma så långt som han har gjort, men att spela, det var mitt hopp.
På den tiden, hade inte byn ett fotbollslag.
Han kunde bara spela på skolgården.
Skolplanen var av betong med inomhusmål, utan nät.
Jag hade spenderat sex timmar och spelat där,
tills det blev kväll när de hämtade mig.
Du var tvungen att kalla på honom att komma och äta.
Han skulle äta, och sedan åter till skolan, till planen.
Vi spenderade hela dagen med att göra vad vi ville.
Jag skulle tillbringa hela dagen med bollen.
När han var fem eller sex,
var han redan på en nivå som 12 eller 14 år gamla.
Jag tittade efter att ta honom till för helt klart var Andrés
på den nivån i hans åldergrupp, åtminstone i Albacete.
Han kom på test.
Han gjorde två mål, gjorde två eller tre andra mål,
stal bollen tre eller fyra gånger.
Jag var förvånad över vad han gjorde och hur liten han var.
Jag skulle hämta honom vid. middagstid
Vi lyckades få P.E. lektionen i skolan flyttad till slutet av dagen,
så han gjorde inte P.E. och vi var där i tid
för honom att träna i Albacete med hans vänner.
Han skulle få mig att se dålig ut, för jag skulle säga,
"dribbla, gå tillbaka,
och sikta på det närmsta krysset."
Så om vi gjorde fem skott med högern,
så satte han dem, väldigt nära krysset,
men sedan gjorde han samma med vänstern.
Och jag skulle säga, "Andresito, jag sa ju, det är riktigt svårt."
"Okej, jag ska tänka på det."
Träningen slutade 2:30.
Tillbaka hemma,
åt jag chorizo smörgås eller en tortilla smörgås,
vad som helst, tillsammans med juice.
Jag sa ofta, "Du skulle komma hit
för att göra det i byn."
Men nej, där borta var det den ideala grejen.
Jag vet inte vad de kallar det här.
Några säger ett "museum", andra säger ett "helgedom."
Det är väldigt svårt för mig,
för jag hade en stor hög med tidningar som jag inte visste vad jag skulle göra med.
Det var synd att bara kasta dem.
Och en dag gick jag ut och såg en bag.
Jag tog bagen och tog in den
och provade den med en av tidningarna,
Deportivo eller Sport, och det passade perfekt.
Och det gav mig en idé, och det är så det började,
med en bag jag hittade utanför mitt hus.
Baren är fortfarande öppen
och min mamma jobbade där.
När jag inte var i trubbel, spelade vi matcher
med borden och stolarna och hittade på spel där.
Fotbollsplanen var helt klart inte nog för honom,
och han fortsatte att spela mellan borden.
Turneringen som förändrade mitt liv var Brunete turneringen,
och det var språngbrädan för vad som följde.
Han van priset för ung spelare i Spanien i det mästerskapet,
och jag fångade i honom i omklädningsrummet
och sa, "Vi tar en bild, Andrés,
våra vägar kommer att skiljas.
Jag tror du kommer göra stora saker."
Alla de stora klubbarna, Barça, Madrid, Atlético,
reagerade och sa, "Var kom han ifrån?"
När jag såg honom spela, stod han verkligen ut.
Så, att se mängden klubbar där,
skickade jag mr Zaragoza, en av våra representanter,
att prata med pappan
så de skulle kontakta mig och ta honom till Barcelona.
Jag sa jag skulle prata med honom, men vi skulle göra vad han än bestämde.
Andrés svarade att han inte var säker
och han ville stanna i Albacete det året.
Han lyssnade också på hans pappa.
Jag vet inte. Det är dina föräldrar säger till dig,
att tåget bara kommer en gång i livet.
Tåget, det berömda tåget.
Varje dag skulle han mata mig med lite mer uppmuntran.
Och från en dag till en annan, så förändrades han.
Han sa, "Jag vill åka för det är vad du vill,
och jag kan inte svika dig.
Jag vill stanna här,
men jag kan se hur mycket du har kämpat för mig
och nu kan jag inte skaka av mig
vad du har kämpat hårt för."
All uppoffring betalade jag tillbaka.
Lämna vid 12 års ålder,
att gå igenom svåra stunder.
Aldrig stanna upp. Alltid röra sig framåt.
Hålla linjen, alltid försöka överkomma hinder.
Många omständigheter vilket jag fick betala flera år senare.
Det finns ett barn som har rest 500 km för att komma och träna.
Många kilometer.
Och en pappas offer som kanske vi skulle göra.
Fädernas offer.
En stor grej. Du brukade också resa kilometrar.
Och du åkte till Masía akademin, dessutom.
Nåja, jag åkte inte 500 km för att träna.
Det var cirka 40 till Albacete.
Nej, ungen gör det med stor glädje.
Jag kan inte föreställa mig det för jag har alltid bott med mina föräldrar.
Min pappa tog mig med att träna med honom,
men jag har aldrig bott åtskilda från dem för att träna.
Men det måste vara svårt
och på samma gång en bra erfarenhet,
att förbereda dig för livet, inte bara fotboll.
Den mest traumatiska delen, låt oss säga,
är att vara separerad från din familj när du är ung,
och i slutändan är du "ensam."
Du måste fortsätta framåt
och mognar vid en påtvingad marsch.
Detta är ting du uppnår med tiden.
-Pappa, vi ska till omklädningsrummet. -Ja, men snabbt, okej?
Ni ska nästan börja.
De behandlar er bättre, men när Andrés och jag spelade...
-Ja? -...och vi var stygga,
vet ni vad de gjorde med oss?
De tvingade oss att springa.
Vi fick springa runt planen.
Åh nej! Varför var ni stygga?
Precis som ni ibland. Men vi var bara stygga en gång.
Efter att de tvingade oss att springa, var vi inte stygga.
Jag tror att ni är de sista idag.
-Vi kommer heja på er. -Det har ingen betydelse.
Denna metod är ett sätt att förstå
eller tolka fotboll från när du är ett barn
tills du passerar vissa steg.
Naturligtvis, tycker vi båda att våra barn
skulle bli fotbollspelare en dag,
åtminstone försöka bli det och att tycka om att ge det en chans.
Vi ser på våra barn med ömhet,
en slags reflektion på vad vi var för flera år sedan
med våra föräldrar, med.
Jag var väldigt lycklig under de stunder jag själv med min pappa.
Jag försöker göra detsamma för Luca.
Vem är 500 km barnet?
Jag vet inte om han med på den här sessionen.
Vilken tid slutar det, vid sju?
500 km kommer ta fyra timmar med bil.
Han kommer vara hemma sent.
Återresan måste vara hemsk.
Plus, de måste ta med familjen.
Och nästa dagen måste du till skolan.
Jag tror att barnet måste äta sin middag och sova i bilen.
Iniesta säger alltid att spela Barça var hans dröm,
men väldigt sällan medger han
att hans dröm började väldigt dåligt.
Det startade som en riktig mardröm.
DEN LÄNGSTA NATTEN 17 SEPTEMBER, 1996
Iniesta kommer från Fuentealbilla, från hans by,
från hans hus, han kommer från...
Tja, han bodde inom de 100 meterna
Han behövde inte mer. Det var hans värld, hans universum.
Och de tar dig tillbaka till Barcelona,
där du spenderade din tid med att spela fotboll.
Han var bokstavligen ensam på La Masía.
Vi kom till La Masía.
Vi trodde att han inte skulle stanna där den kvällen.
Vi trodde en annan dag.
Men inte, Juan Faré berätta för oss att han var på La Masía,
han var tvungen att stanna där den natten.
Så han stannade.
Resten av oss åkte till hotellet.
Det är så det startade.
Det var enormt.
När jag låste in mig själv i det rummet,
efter ha lämnat Andrés på La Masía,
sa jag, "Kära nån, det är omöjligt. Jag kan inte leva här."
Jag föll till golvet som en 10 åring.
Jag kunde inte andas. Jag kunde inte göra någonting.
Allting var förlorat.
Min pappa, i sanningens ögonblick, hade hjärtat.
Hans pappa sa att han skulle åka tillbaka för att hämta honom,
för att han skulle dö, han kunde inte vara utan honom.
Om de den dagen sagt, "åk tillbaka",
så skulle jag förmodligen gjort det.
Det var tack vare min mamma,
för min pappa är svagare
än min bor och min mamma.
Om det inte hade varit för henne,
tror jag inte att min bror
hade klarat det i Barcelona.
Jag vill inte säga vad hon sa för att, ska sanningen fram,
hade hon rätt om allt.
Jag sa, "Ge honom en chans. Du har tagit med honom
och nu ska du ta bort honom. Vad har vi gjort?
Vi vet inte om han klarar det eller inte gör det.
Ge honom en chans, och om det inte är bra,
kommer vi att ta honom tillbaka."
Om det inte var för henne, jag vet inte vad som skulle ha hänt med mig.
De första veckorna var väldigt tuffa för honom.
Han saknade sin familj så mycket,
människorna från hans by, och han hatade det.
Upplevelsen på La Masía var väldigt tuffa för Iniesta, väldigt tuffa,
men efter en tid,
kom han in i det, kom igång i det,
för att han spelade fotboll.
Vi vet att han grät, men han grät tyst.
Knappt någon såg hans ångest han gick igenom
för att kunna bli
inte bara vad han ville bli, en fotbollspelare,
utan också leva upp till hans föräldrars förväntningar.
Jag tror att de uppfostrade honom med en stor dos av krav,
och hans sätt att göra uppror var att uttrycka sig själv var med bollen.
Det är därför han är en annorlunda spelare,
han gör okonventionella saker med bollen.
Vi började träna och vi slutade, som alltid, med en match.
Och se hur han fortsatte, tänkte jag,
"Tja, jag behöver inte en instruktionsbok,
han gör det på hans egna sätt."
Han exemplifierade vad La Masía var om mer än någon annan,
det faktum att människor kom
från utanför Barcelona eller Katalonien och provade det.
Och de kom inte bara ut som spelare, utan de kom fram som människor,
och jag tycker Andrés har allt det.
Om någon en dag bestämmer sig för
att ändra namn på La Masía eller lägga till något,
så måste de lägga till "Andrés Iniesta" i stor bokstäver.
Från första dagen, första matchen, gick snacket fram till tränarna.
Han är annorlunda. Iniesta är något nytt.
När vi var i Barcelonas första lag
hoppandes in och ut bland reserverna, på den tiden,
jag vet inte, var det väldigt nära,
att med gemensamma människor vi kände, frågade vi alltid:
Vem är på väg upp, vilken unge är bra,
vilken ytter eller center är på gång och får komma ut på planen?
En dag sägen han, "Vem har tagit min plats?"
Och jag säger, "Se, där är en vissa Xavi bakom dig,
som är riktigt bra, men bakom honom är där en till,
som jag tycker är ännu bättre än Xavi, med namnet Iniesta."
Jag ringer till Santiago Segurola
och säger jag "Jag har precis sett någon som är bra,
Jag menar riktigt bra, och han fixar det."
Jag tror att allt han sa var,
"Jag har sett en spelare som är bättre än vad vi är."
Och jag sa, "Bättre än vem?"
"Bättre än alla vi har sett
på mittfältet i Barça, bättre än Xavi, bättre än mig."
Jag var mållös och sa, "Vem pratar du om?"
Och han sa, "Han heter Iniesta."
Han sa, "Se, du tar min plats",
och la sedan till, "men den här ungen tar din plats."
Som tur var, hade jag rätt i det första, men inte om det andra.
Och de spelade tillsammans i många år.
"Guv'nören", Guardiola, var som en idol.
Jag hade enorm respekt för honom.
Barcelona, 1999, var värd för Nike Cup.
De organisar Nike Cup och deltar som gäster
i turneringen för de bästa unga spelarna i världen.
Och de håller det på Camp Nou.
Det är första gången som Andrés Iniesta upptäcker Camp Nou.
FÖRSTA GÅNGEN NIKE CUP - 22 JULI, 1999
Det var ett stort event, och ärligt ett riktigt fint,
för där var de stora klubbarna från hela världen,
och det var spännande.
Jag tycker att vi hade ett riktigt bra lag.
En försmak om vad Andrés skulle komma bli,
göra en skillnad, och jag tror att det var på extra tid,
i sista minuten, de passade tillbaka
och han skjuter upp den i krysset.
Jag tror att det var det golden goal.
Det var golden goal och de firade.
Och Pep delade ut trofén.
Och precis när Pep Guardiola delar ut trofén till Andrés Iniesta,
säger han någonting verkligen profetiskt.
-Att inom några få år... -...Kommer jag att dra mig tillbaka.
Han kommer sitta där på läktaren...
...och jag kommer titta på honom spela för Barcelona.
Men det mest effektfulla var...
Jag var hans tränare.
Sedan jag var 12 så allt jag ville var att klara det med Barça.
Där var en ungdom från juniorna utanför Camp Nou.
På den tiden tränade vi på marken
intill Camp Nou och jag körde förbi.
Någon sa, "Hallå, där är en av juniorna,
ge honom lift." "Visst."
Jag hade tur. Jag gav lift
till en av de största spelarna genom tiderna i min bil.
För mig, som coach,
såg jag att han kunde spela i första laget.
Det är därför jag gav honom en chans.
Jag lät honom göra sin debut i Champions League
för jag hade stor tilltro till honom.
BÄSTA BARÇA I HISTORIEN 2008-2012
Vi förlorade första matchen mot Numancia, 1-0,
och i nästa spelade vi oavgjort mot Racing.
Om vi inte vann nästa match,
skulle det sett ganska illa ut.
Vi startade med 86% eller 87%
inte ville ha oss som tränare just då,
och det var en tuff start.
Jag kommer ihåg att jag knackade på hans dörr och...
...han kom in och sa att allting skulle bli bra.
Allt skulle gå bra, vi startade bra,
vi spelade bra och det skulle gå väl.
Teamet var kapabelt och villigt...
Och jag lämnade.
Jag vet inte om han sa någonting, eller tackade mig eller inte,
men hursomhelst, jag ville han skulle få veta
att vi alla var säkra på att det skulle gå bra.
Normalt, är det tränarna som säger detta till sina spelare.
Det är rutinen, att de högre upp i hierarkin
ska säga till spelarna hur det ska vara,
inte spelaren, och i detta fall, Andrés.
Det var en överraskning, och ett ögonblick för att säga,
"Okej, om de här killarna är så här,
kan det inte gå illa, vi kommer inte överge dig."
En sådan bra, positiv atmosfär utvecklades
att det bara måste gå bra.
Vi vann nästa med 1-6, jag tror det var mot Gijón.
Och vi var ostoppbara.
Det var som vi spelade på PlayStation.
Det var spektakulärt. Högpunkten på vår karriär, i våra liv.
Vi var inte ett lag, vi var en familj.
Vi var alla för en och en för alla.
Det höll oss igång i så många år.
Glädje, en glädje i mitt hjärta...
Jag befinner mig en annan fas i mitt liv.
Lämna Barcelona och komma hit, tja,
i många år, har det givet mig stor frihet.
Spela för Barça är inte bara spela en fotbollsmatch,
det är en massiv press, konstant spänning.
Det är att träna perfekt varje dag,
att vara den bästa i varje match,
och det är mycket stressande och mentalt mycket utmattande.
Glädje, en glädje i mitt hjärta...
Jag njöt av det Barcelona, men där var någonting här
som inte tillät dig att glädjas av det till 100%.
Så någonting här, vilket representerade att vara i Barça
och den institution det är,
och vad det betyder,
som inte existerar här.
Så den saknade delen befriar dig från många andra ting.
Jag har redan noterat det här.
Det är kanske den största skillnaden.
Stadium är nära här,
liksom fan klubben,
så det är en stor boost för området.
Och då jag älskar fotboll,
så går vi alltid och ser matcherna.
Jag är nu i Japan och det känns som jag hör hemma
för människorna är underbara mot mig,
för jag älskar det, och det är så jag känner.
Super lycklig, verkligen...
Om han bara kunde se.
Skulle jag dö av spänning.
I slutändan, är det inte var du föddes,
det är var du känner dig bekväm och hur de behandlar dig
som får dig att känna dig hemma.
2009 är Stamford Bridge mål,
det är Rom finalen och Iniesta började en resa in i mörker.
INIESTAS SKADA, ETT HÅRT SLAG
Det var ett komplicerat år, ett tufft år
efter Stamford Bridge.
INIESTA ÅTERUPPLEVER HANS MARDRÖM
BARÇA GRÅTER FÖR INIESTA
Dagarna passerar och du inser
att du inte blir bättre, du inte mår bra,
du är inte i form.
Allt går i moln eller blir mörkt.
Sedan börjar jag träna, men jag mår inte bra.
Skadan läker inte.
Med terapi från hans lagkamrater,
och fysioterapeuterna, och andra sorters hjälp,
för han har en mycket speciell kropp och själ.
Där finns många moln i framtiden, många demoner,
och de måste övervinnas.
Vi var chockade över nyheterna om hans död före 22 i går kväll.
Jarque var ensam på hans rum, pratandes med hans flickvän
när han tappade medvetandet.
Hans flickvän informerade hans lagkamrater.
Det var som ett kroppsligt sår.
Något kraftfullt som slog ner mig igen,
och jag var ganska nere,
helt klart för att inte mådde så bra.
Det var början av sommaren
och vi åkte med Ceci i några dagar till kusten.
Vi gick ut för att äta,
och vi satte oss vid bordet, jag tittade på honom,
och han såg ut att vara helt borta.
Det var inte likt han.
Vi beställde, och jag tittade och jag kunde se att han inte var där.
Jag noterade att Anna också såg på honom.
Och hon sa, "Är du okej, älskling?"
Han mådde inte bra.
"Kanske det är min mage, eller så är jag bara trött."
Jag kommer ihåg en semester med min partner och Anna
och ser att det inte var min bror.
Det var någon annan, so inte vill gå ut, inte mådde bra.
Han var orolig
att vi inte hade det bra, men han hade det dåligt.
Och sedan stannar du upp och inser att någonting är fel.
Hans mamma insåg att han inte mådde bra.
Hon sa, "Jag vet inte, han verkar annorlunda. Han äter inte.
Han vill bara sova."
Jag såg att han inte mådde bra den kvällen
vi sov där nere,
och han kom ner och sa "Mamma, kan jag sova här med dig?"
Sedan ramlade världen ner på mitt huvud.
Din 25 år gamla son kommer ner vid midnatt,
vill sova med hans föräldrar, han kan inte må bra.
Och han sa, "Jag mår inte bra, pappa."
Ja sa, "Vad är det som är fel?"
"Jag vet inte, jag mår inte bra."
Jag får ett samtal från José Antonio.
jag trodde det var till Andrés och José Antonio sa,
"Är Andrés i närheten?" Jag sa, "Nej, han tränar."
"Säg inte att jag ringde, jag vill prata med dig
för jag vet att Andrés litar på dig.
Med allting som sker just nu,
kan det inte var så att Andrés har gjort
hans familj och vänner lyckliga och den enda som inte är lycklig är han själv."
Föreställ dig min min när han säger till mig
att en kille som har allt, eller nästan allt,
inte riktigt är lycklig just nu.
Det är inte ovanligt att efter en period av briljans eller intensitet,
man känner tomhet,
en deppighet, för att använda en lekmans ord.
Vi skulle kunna jämföra det med förlossningsdepression.
Det finns stunder du lever med hög intensitet.
Du förbereder dig under en lång tid för det, och när du får det,
känner du en viss tomhet.
Sedan började jag med lite behandling.
Det var svårt i början.
Och samtidigt så kontaktade jag Inma
och vi började en relation
som varade i många dagar, många veckor, många månader.
Det är som alla förstår
om du har hälsoproblem, arbetsproblem, pengaproblem,
eller om din älskade är allvarligt sjuk,
förstår de varför du är deprimerad.
Det är som depression behövde en motivering.
Anna lämnade aldrig honom under dessa stunder, aldrig.
Vid den tiden kom hon varje natt för att sova i hans ställe.
Att stå vid sidan om honom, var det viktigaste, tror jag,
för vid den tiden, behövde han känna hans människor nära.
Andrés återhämtning var helt en laginsats, för, som jag sa,
från doktorn, Andrés, Anna, hans då flickvän och nu fru,
hans mamma Mari och pappa José Antonio,
hans syster Maribel, hans svåger Juanmi,
alla sa samtidigt,
"Inma, berätta för oss vad en och var kan göra för att hjälpa Andrés återhämtning."
Vi levde för honom vid den tiden så att han kunde må bra.
Om vi hade en middag och han mådde dåligt
och ville gå, gick han och ingen frågade varför.
Jag kommer ihåg att åka och träffa honom,
och han var och tränade, kom tillbaka, och hand hoppade in säng.
Han kunde vara där i timmar.
Vid ett tillfälle tänkte jag detta måste få ett slut,
för det allra viktigaste var han.
Han verkade ledsen, mer ledsen när vi anlände.
Året tog slut och vi kom tillbaka från försäsongen
och han verkade mer ledsen, men spelare kan ha tuffa stunder,
kanske hemma, var som. Du måste prata med honom.
"Hur mår du, Andrés? Du ser mer ledsen ut." "Nej, jag mår bra."
Men jag visste inte, så klart.
Jag berättade för Guardiolas bror.
Jag sa, "Andrés mår inte bra."
Hans pappa pratade också med dem.
Sedan försökte Guardiola få ut honom
ur den bottenlösa gropen han var i.
Ha sa till guv'nör, "Jag ska"
och han skulle säga, "du kan lämna när du vill."
Pep spelade en viktigt roll för honom,
han var väldigt uppmärksam på honom.
Han var en väldigt stödjande tränare
genom dessa tider för Andrés, vilket jag tror var vad han behövde
De är människor och denna mycket mänskliga sak
vilket drabbar miljoner världen runt,
de måste veta att vi är där för dem.
Jag är inte en doktor, ingen aning om du behandlar. Ingen aning.
Men klubben var naturligtvis där för att räcka ut en hand.
Jag tror det är samma i alla klubb, att stå vid sidan om honom
och få honom behandlad av en specialist för att försöka hjälpa honom.
Han sa, "Inma, det är första gången
jag har varit i en situation som denna som en tränare.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Du, som professionell, låt oss få veta
vad vi borde göra för att försöka hjälpa Andrés."
Jag kommer ihåg att han sa,
"Det viktigaste just nu är Andrés, inte spelaren.
För mig, kommer människan före fotbollen."
Leva på La Masía får dig att närma dig lite
kanske att vara lite mer...
i dessa mer personliga saker, att diskutera saker mindre,
att stänga in sig och hålla det inombords.
Sedan är där stunder när, oavsett orsak, du bestämmer dig för att berätta.
Att prata med honom, han sa att han kände som
han hade glömt hur man spelar fotboll, han kunde inte göra som han kunde göra innan.
Kanske på grund av hur Andrés är,
förstod vi inte allvaret i situationen.
Det var senare, som jag har sagt,
kanske vi kunde ha hjälpt honom mer i den processen
om vi hade haft mer information.
Men det är så han är.
Och han ville tiga om det.
Andrés är väldigt reserverad och tyst.
Alla kommunicerar det olika
åh detta var hans sätt. Du måste respektera det.
Och sanningen är att spelandet fortsatte.
När vi fick reda på det, berättade han många fler detaljer.
Jag kommer ihåg en historia han berättade
om att gå på bio tillsammans med Anna en dag,
och hur dåligt det var, och det ger dig gåshud.
Så småningom accepterade han
att det var ett problem han hade,
och han var tvungen att lösa det
med hjälp av en psykolog,
och efterhand fann han en lösning.
“Men kan jag verkligen bli som jag brukade vara?"
Och jag kommer ihåg att de sa till Andrés,
"Nåja, kanske inte, troligen mycket bättre."
De har hjälpt mig otroligt mycket att bli mig själv igen,
att bli bättre än mig själv.
Han insåg att det fanns mer i livet
än att spela fotboll och vara en "ja människa",
och vara där för alla.
Det hjälpte honom att vara mer med han själv,
att känna sig själv bättre
och att njuta av de små sakerna
som när du är så högt uppe du ibland inte kan se.
Han missade aldrig en tid,
han avbokade aldrig en tid, han kom aldrig försent till en tid.
Det är mycket berättande att han kom
10 till 15 minuter innan hans tid och väntade.
Han väntade i ingången tills det var tid,
för han ville inte missa en minut och kunde förbereda sig bättre.
Se han tillbaka i omklädningsrummet
och vara med oss en stund på planen
vi kunde se att han mådde bättre.
Att offentliggöra något så personligt som depression
visar två karaktärsdrag hos Andrés,
vilka är mod och generositet.
När jag förklarar detta är det inte för att säga,
"Titta, Jag är Andrés Iniesta, en fotbollsspelare,
Jag är en kändis och jag ska berätta för er
hur man kan övervinna depression och ångest",
eller vad du nu vill kalla det.
Är jag en kändis?
Naturligtvis, men många människor, eller i detta fallet, några människor,
måste säga till mig, "För att du pratade om detta,
har många människor pratat om det",
eller "Människor har kommit till behandling och sagt,
vi hörde Andrés Iniesta
prata om det och det uppmuntrade oss."
Det är välkommet, jag är glad, med...
men jag har alltid försökt vara en vanlig person,
inom den speciella värld jag lever i.
Snälla ge Romeo en av hans leksaker.
Inte den. Den är min.
Kom igen, lägg det där. Mycket bra tvätt, bra gjort.
Titta!
-Väldigt bra. -Det är den här.
-Jag! -Du!
Ja?
Mina älsklingar... Fröken...
Behöver du hjälp, lilla damen?
Kan du sätta på den här?
-Kom igen, killar. -Nu går vi. Dags för skolan.
Vi försöker njuta av dem till fullo,
för vi älskar att vara med dem när som helst, hela tiden,
göra allt tillsammans med dem, ta hand om allting.
Vad försöker du lära dina barn?
eller vidarebefordra till dem
är att veta hur man värderar saker,
att respektera deras föräldrars åsikter,
att uppmärksamma många situationer
vilket, när du är ett barn, du inte fattar eller får.
Nu går vi.
ALLTID MED OSS SYDAFRIKA - 11 JULI, 2010
Innan, i juni, sa han till mig,
"På söndag, eller lördag..." Jag kommer inte ihåg,
"..skulle jag vilja att du är på finalen."
Och jag sa, "Se, flygbiljetterna kostar en förmögenhet
för de 16 timmarna jag kommer vara där. Omöjligt."
Och han säger, "Nej, jag vill att ni alla kommer
för det kommer bli historiskt. Vi kommer att vinna VM."
Jag visste att inte skulle se den, för att jag kan inte gå ombord på ett plan.
Jag kan inte för jag är riktigt rädd för det och jag kan inte flyga.
Så jag frågade José om han ville åka till VM med bil.
Det låter galet.
Jag tänkte, 21 dagar att komma dit
och 21 dagar tillbaka, vi kunde göra det,
insåg att det skulle vara omöjligt.
Alla vägar gick genom något krigsområde eller annat.
Jag kan inte fatta något av Albert.
Legenden om Iniestas VM mål börjar
tre timmar innan avspark.
Många saker händer innan en final.
Jag kommer ihåg det var ett ganska stort omklädningsrum.
Det var väldigt enkelt att arbeta.
Vid den tidpunkten försöker du se om du ska ta ut Raúl,
om Andrés vill göra några övningar,
beroende på hans form,
och han säger bara,
"Du Hugo, kan du göra en t-shirt till mig
som säger Dani Jarque?"
Det slog mig...
där och då,
och jag frågade Hugo.
Jag sa, "Inga problem, när du är kommer tillbaka från uppvärmning,
kommer t-shirten vänta på dig."
Skriva det, inser du inte
vilken betydelse det kommer att få,
och vad det kommer att betyda,
och allt annat som hände efter det målet.
DANI JARQUE, ALLTID MED OSS
116:e minuten.
Straffar verkade vara oundvikligt.
I slutstegen, tänker alla mer på straffar
än den slutliga segern.
Jag tror att jag är den spelare
som inte rörde bollen innan Andrés mål,
och jag kommer ihåg att han gjorde det med hans klack.
Föreställ er hur Andrés är, när vi spelar för våra liv
och han klackar in den i 116:e minuten. Jösses.
Hans häl. Han är så.
Jag tog emot bollen på den vänstra sidan,
och när jag drar in den
för att ta bollen min bästa fot,
ser jag Andrés bli av med hans markering vid bortre stolpen,
och jag försöker nå honom med en kross,
över Van der Vaart,
men passningen är för kort och passningen når Cesc.
Fàbregas passar vilket ser ut som den inte når fram,
att de rensar, och den går till Andrés.
Den kommer till Andrés Iniesta i zonen,
och jag njuter av stunden.
Det är som världen stod stilla när den bollen studsade.
Det är som slow motion när han kontrollerar bollen,
den hänger i luften i några sekunder...
Och sedan står tiden stilla.
Det är jag och bollen.
Jag är inte medveten om någonting,
och under dessa en, två, tre sekunder
från dribblingen av bollen tills jag sköt,
är som en tidsresa.
Du behöver det coola huvudet Andrés har.
Den pausen, det lugn han alltid hade
och vilket gör skillnaden.
Bollen som stiger, och när den stiger,
vet du att om du inte får en ren träff kan den gå vart som helst.
Träffa den hur du vill, men få in den.
Vi står alla upp.
Vi säger, "mål, mål, mål."
Vi var alla lyckliga att bollen kom till Harry Potter.
Ännu en gång, Andrés Iniesta.
Vi trodde att Navas hade gjort mål, så han passar, han skjuter.
Vi börjar skrika, "Navas!"
Och två människor vänder sig om och säger, "Iniesta."
Föreställ er våra miner när de sa "Iniesta", sju av oss,
som bär Iniesta t-shirts.
Nåväl, Maribel blir mycket upprörd. Jag tycker inte om att titta.
Min partner var väldigt nervös.
När Spainen gjorde mål sa jag, "Lugna dig, eller så kommer du skada dig själv."
Och han stirrar på mig, säger,
"Vet du inte vem som gjorde målet?"
Så sedan var jag den som nästan skadade mig själv.
Han gjorde mål och vi blev hysteriska.
Karlitos tog tag i mig, du vet?
Det var en ögonblick av ren glädje.
Jag tittade ensam här hemma... på nedervåningen i Andrés hus.
Jag tror inte min pappa har sett
många stora stunder som det live.
Mari gick till klubben för att se det. Men klubben var full med människor,
och jag tycker om att titta ensam och jag tittade i Andrés hus.
Jag såg att de hade gjort ett mål men jag visste inte att det var han.
När de skrek "mål"
och alla kramades,
"Det var Andrés, det var pojken!" "Det var vår son!"
Då kunde jag bara inte tro det.
"Men hur kan han göra det målet, med?"
Men jag insåg inte det var Andrés. Jag svär, jag visste ej.
Jag visste inte ens att det var han där uppe.
När jag alla fira så gick jag,
satte på lite musik där uppe och satte i öronpluggarna,
för på det sättet kontrollerade jag tiden och oroade inte mig för de fyra minuterna.
Så, de fem, sex minuterna gick, och domaren blåste.
Sedan hörde jag fyrverkeri, smällar,
och på tiden kunde jag se att det inte gick till straffar.
Spainen vann, gjorde de inte? Så jag till nedervåningen.
Jag skyndade mig till Andrés hus i närheten,
och jag sa, "pojken gjorde mål!"
"Vad menar du, gjorde pojken mål?" Och jag sa, "ja!"
Jag gick till TV:n och jag reprisen och jag såg att den var han.
Det är så jag gör fotboll.
Det var ett fantastiskt ögonblick,
för fotbollen och för allt som det betydde.
Alla ungdomar som kunde se
vi var ett modernt land, med,
och att vi kunde spela som ett lag och vi kan vara vinnare.
Så många år, så många besvikelser,
och för första gången, vinner inte bara Spainen VM,
de vinner med ett mål av deras bästa spelare.
Det är ingen överraskning för mig att han gjorde mål på Stamford Bridge
och Johannesburg, för att han bär ödet, hopp, förväntningar
av många människor på honom.
Iniesta var som den "utvalde."
I allt. När tuffa tiden kom,
tror jag att han var den nationella spelaren
du kunde luta dig på,
och jag tror att spelarna trodde det, med.
Sista beräkningen, du hade att passa bollen till Iniesta.
Hur tursam Andrés är att han får göra de här målen
vid de mest avgörande, unika ögonblicken.
Alla spelare skulle vilja göra de målen han gör.
Han gör mål, låt oss säga, det viktigaste målet i hans karriär.
Och han dedicerar målet till hans vän,
vilket mycket bra summerar vilken person han är.
Kommer ihåg att vid ett så viktigt ögonblick
för Spanien, för vårt land,
var något som talade för sig själv.
Jag såg inte att han målat en t-shirt som sa "För Dani."
Vi såg inte det, men efter han gjort mål
såg vi alla det och det var en underbar gest.
De var underbara vänner,
och det kommer finnas där för resten av historien.
Han kom inte ihåg hans pappa, hans mamma, hans flickvän eller Jesus Kristus.
Han kom ihåg ett ögonblick
som han tyckte att denne person skulle ha varit på.
Vad man tar ut av fotbollen,
utöver framgången och målen,
och de och de stora ögonblicken, är vänner.
Vänskap, sensationer, känslor,
och det är vad Andrés visade
när han gjorde målet som ger oss VM.
Han kommer ihåg en vän. Och det är fotboll.
Den gesten, för mig, är större än målet,
större än VM, större än allt.
Den t-shirten var tvungen att vara på Cornellà-El Prat,
på hans stadium,
med hans människor, och även engagemanget,
eftersom det var en bild av det målet,
och det är en bild som gör mig stolt som människa.
Jag kan inte minnas en spelare som hade ett bättre avsked än Iniesta,
i betydelse av fotbollsstorhet.
Jag kommer ihåg att lämna Cornellà en dag,
efter att Barcelona vunnit med 1-5,
vilket var smärtsamt
för Espanyol fans att förlora med 1-5 mot deras ärkefiende,
och alla gav en stående ovation till Iniesta.
Jag tycker att det perfekt reflekterar känslan genom hela Spanien.
Mycket stolt...
att så någon gå ut på planen,
vara sig det är i Madrid, i Sevilla,
i Valencia, och få så många applåder,
som en spelare från Barcelona,
de applåderar honom överallt. Han fick en ovation.
Vi borde lära oss många läxor,
inte bara spelare, av honom,
utan supporters med, hur de har behandlat Andrés,
hur att bemöta människor, okej?
Hur att bemöta fotbollslegender, framför allt under de senaste åren.
En spelare som Andrés Iniesta,
som får människor att bli kära i fotboll,
bara för att han spelar bra fotboll.
Endast en talang som honom har chansen,
äran av att ha andra stora arenor
och andra stora fans som tycker om honom så mycket.
Men när du förlorade mot honom, kunde du inte bli upprörd,
för att han van med en sådan stil,
med sådan normalitet och enkelhet
att det kändes rättvist att han vann,
att han skulle vinna varje match för att han förtjänade det.
När du slutar som han avslutade hans karriär i Barça,
med hela stadium ståendes på det sättet,
tycker jag det betyder att du är en fantastisk människa.
Naturligtvis kan du inte tappa spelare som Andrés,
som vi kommer föda våra barnbarn,
att detta var en spelare som gjorde extraordinära saker.
Spelare som du kan se att, som ungdomar, har något extra.
Jag tycker att där har varit mycket speciella spelare
i historien i den här sporten, men där inte många
som inte bara har kunnat vara bra,
utan göra de runt omkring bra, med.
När han säger någonting du inte gillar,
kommer han säga det och det är mycket viktigt.
Du behöver dina vänner mest i dåliga stunder.
Jag satt ner intill honom vid ingången till träningsområdet.
Han frågade mig med och sa, "Du kommer bli bra."
En mycket vanlig person som står ut,
och det är därför han är så älskad.
Du har en bild av en idol.
Sedan pratar du med honom, och han är annorlunda, du vet?
Jag försöker vara mot andra som han var mot mig.
TACK, INIESTA
"Kära Anna, det är väldigt svårt för mig
att sätta ord på allting
om du betyder för mig som partner, som kvinna,
och som mamma till våra barn.
De första dejterna, resorna,
familjesamlingarna, födseln av vår "jordbävning",
vår magiska bröllopsdag...
Men framför allt i de bittra stunderna
som du har visat mig att du är speciell, Anna.
Du är unik.
Du är modig, du har ett stort hjärta.
Jag tackar dig för din integritet som du alltid har haft,
hur stark du var när de berättade för oss att vi förlorat vårt barn.
Inte alla klarar av att komma igenom sådana svårigheter,
Anna, med du gjorde det.
Det gjorde oss bättre,
och sedan dess känner jag att det är en ängel med oss.
Det är bara en början, för tillsammans med dig, har det bästa ännu inte kommit."
i JANUARI, 2020
VISSEL KOBE, MED ANDRÉS SOM KAPTEN, VINNER DERAS FÖRSTA TITEL:
JAPANS EMPERORS CUP
Kompis, vad kan jag säga?
Du vet hur mycket jag älskar dig.
Förändras aldrig, du är en sådan älskvärd person,
en stor person och det har varit en ära
och ett nöje att känna dig
och att dela de stunderna med dig.
Andrés, jag älskar dig mer än allt. Du är väldigt kär för mig.
Jag följer dig nära,
och jag är nu en stor fan av den japanska ligan på grund av dig.
Håller mig uppe sent.
Jag hoppas att se dig som Barcelonas coach,
eller manager i Cameroon.
Då skulle vi helt klart vinna VM.
Underbart, Andrés.
Ha dig nära, spela med dig,
prata "fotbollsspråk" utan att prata med dig.
Det har varit spektakulärt. Tack så mycket, mannen.
Jag satsar mina egna pengar att betala dig
för jag är säker på vi skulle vinna VM med dig.
Jag gillar dig, men jag älskar dig, med.
Det är över.
EN RAKUTEN TV PRODUKTION