Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- סרט תיעודי מקורי של NETFLIX -
‏כל מה שעשיתי, אל תעשו.
‏אחרת כולם יפנו נגדכם.
‏האם תתגברו על קשיים? אני לא יודע.
‏האם אתם קשוחים נפשית? אני לא יודע.
‏אתם רוצים להיות כמוני? ‏אין טעם, אתם לא אני.
‏אם אתם באמת רוצים להיות כמוני ‏ולעשות את מה שעשיתי,
‏תהיו מוכנים.
‏אני חושב שאם ניקו היה עושה סרט,
‏היו לו יותר חלקים מל"הארי פוטר".
‏או שהוא היה כמו "מלחמת הכוכבים".
‏הסוף הוא ההתחלה, ‏אבל ההתחלה היא לא באמת הסוף.
‏"הוא שוב מבקיע!
‏אנלקה עושה את זה!"
‏טוב, ה"צ'ה".
‏ה"צ'ה". ‏-ה"צ'ה".
‏הוא בחור עם יושרה, ‏הוא יגבה אותך, הוא אמין.
‏"זהו בן ה-17 שמסעיר את עולם הכדורגל."
‏אני חושב שניקולה אנלקה ‏הוא כמעט הכדורגלן הנשכח.
‏ניקו הוא אחד שמתבלט. ‏או שתאהבו אותו, או שתשנאו אותו.
‏ניקו הוא לא מלאך כשהוא לא רוצה להיות מלאך.
‏"התנהגות בלתי ספורטיבית מצד אנלקה."
‏הוא הבהיר ש"יהיה עליו לרדת על הברכיים ‏כדי שאשחק שוב עבור נבחרת צרפת".
‏ניקו לא יודע איך להיות פוליטיקלי-קורקט.
‏"ניקולה אנלקה הושעה מנבחרת צרפת."
‏אם האירועים אכן נכונים,
‏הם לא מקובלים.
‏כשאתה מכיר אותו ‏ואתה שומע שמאשימים אותו בכל זה,
‏זה פשוט מרתיח,
‏כי אתה יודע שהוא בדיוק ההפך ‏ממה שאומרים שהוא.
‏ליגת האלופות? הנה זה.
‏ניקו הוא כמו אח גדול. הוא תמיד הדריך אותי.
‏"אלה הרעות החולות בחברה שלנו: ‏כסף, אינדיבידואליזם..."
‏מבחינתי,
‏אנחנו מדברים ‏על אחד החלוצים הגדולים בהיסטוריה.
‏"עבודה יפה שלו, הוא משתחרר...
‏אלוהים! ‏-איזה שער!"
‏ניקו, בחיי...
‏- דובאי ‏איחוד האמירויות הערביות -
‏אתה בסדר, בן?
‏הגיע הזמן.
‏הגיע הזמן ללכת לבית הספר.
‏הגיע הזמן...
‏כל הכבוד.
‏קאיש, הגיע הזמן.
‏הגיע הזמן.
‏אוקיי?
‏אף פעם לא אמרתי שאני פורש,
‏כי למי אכפת?
‏זה לא חשוב.
‏עברו 20 שנה של כדורגל, והגיע הזמן.
‏בבקשה!
‏הייתה לי הזדמנות להמשיך לשחק,
‏אבל בשביל זה ‏הייתי צריך להיות שוב רחוק מהמשפחה שלי.
‏הגעתי לנקודה שבה חשבתי, "לא, אני שמח ככה.
‏החיים טובים. המשפחה שלי כאן, הילדים שלי.
‏אני רוצה לראות אותם גדלים
‏ולחיות חיים שקטים".
‏ניקו תמיד אמר לי, "ביום שבו אפסיק לשחק,
‏אני רוצה שנעבור לגור בדובאי, ‏כי אני מרגיש טוב שם.
‏יש שם שמש, האנשים רגועים".
‏אנחנו אוהבים לבלות זמן בבית עם הילדים,
‏כמשפחה. ‏-בבקשה, בן.
‏הגיע הזמן. ‏-בואו נלך.
‏רק בסוף הקריירה שלך אתה מבין מה עשית.
‏או שאתה גאה, או שאתה חושב,
‏"התנהגתי כמו קורבן, כמו כבשה, ‏במשך 20 שנה",
‏ולא בהכרח רציתי לחשוב ככה,
‏או להתנהג ככה.
‏ההורים שלי עבדו במגזר הציבורי.
‏אימא שלי עבדה בתיכון "ראמבווי",
‏אבא שלי עבד באגף החינוך בוורסאי.
‏לא היינו עניים, אבל גם לא עשירים,
‏אז ההורים שלי היו צריכים לעבוד קשה.
‏האמת שהייתה לי ילדות נהדרת.
‏אני גאה בזה שגדלתי בשיכונים.
‏- טראפה ‏צרפת -
‏בילינו כל הזמן ביחד. בחוץ, בפנים.
‏היה גם את בית הספר, סרטים, מוזיקה... ‏היו גם משחקי הכדורגל.
‏היינו קרובים מאוד.
‏הייתי אוסף אותו והיינו הולכים יחד ‏לבית הספר, כי הוא היה בכיתה שלי.
‏הנה "הירוק".
‏זה "הירוק".
‏"הירוק" היה פשוט רצועת דשא ‏שתמיד שיחקו עליה.
‏"פארק דה פראנס" משלנו.
‏אני אפילו זוכר לילות ‏שבהם "הירוק" היה קפוא.
‏היינו אומרים, "די, אנחנו הולכים הביתה".
‏פשוט אי אפשר היה לשחק שם, ‏אבל הוא המשיך. הוא רצה לשחק.
‏כולם שיחקו על "הירוק". ‏ילדים גדולים, ילדים קטנים,
‏וניקו שיחק עם כולם.
‏- ניקולה אנלקה ‏משחק במדי מועדון כדורגל טראפה -
‏התחלתי לשחק בגיל שמונה.
‏הייתי עם קארים ועם סמי.
‏הם היו הולכים הביתה, והייתי אומר להם ‏שאני לא רוצה להיות סתם כדורגלן.
‏רציתי להיות כוכב.
‏זה היה מטורף, זה היה יותר מדי.
‏הוא אפילו היה מתלבש כמו כדורגלן לקרנבל, ‏אתה מבין?
‏הייתי אומר לו, "אחי, אתה צריך למצוא ‏תחפושת אחרת". לא, כדורגלן.
‏לא יכולתי להתחפש לזורו, אז...
‏שיחקתי כדורגל ‏כי רציתי להיות כמו אחי הגדול, קלוד.
‏הוא היה המודל לחיקוי שלי.
‏הלכתי בעקבותיו, ‏וממש רציתי לעשות את מה שהוא עשה בגילו.
‏אני לא יודע ‏אם האהבה שלו לכדורגל הגיעה ממני,
‏אבל מה שרציתי לעשות זה לעזור לו להתקדם,
‏להתפתח כשחקן, להפוך לשחקן גדול.
‏הוא ממש רצה את זה, היה לו כישרון,
‏אבל הוא לא זכה בהזדמנות שאני זכיתי בה
‏עם המבחנים ב"קלייר-פונטיין".
‏עזבתי את הבית בגיל 13.
‏אתה בן עשר עכשיו, כמעט 11.
‏אז תאר לך שבעוד שנתיים וחצי ‏אתה עוזב את הבית, שאתה כבר לא ישן כאן.
‏אני עזבתי ל"קלייר-פונטיין".
‏עם מי גרת? ‏-גרתי ב...
‏זה היה כמו מרכז אימונים.
‏היה שם בניין עם חבורה של בני 13, ‏וכולנו גרנו ביחד.
‏המכון הלאומי לכדורגל הוא הכי טוב שיש. ‏בזמנו זאת הייתה אקדמיית הכדורגל מספר אחת.
‏יש משהו כמו 500 שחקנים ‏שרוצים להתקבל לאקדמיית הכדורגל הזאת.
‏אם אתה בין ה-23 שמתקבלים,
‏זה אומר שיש לך כישרון.
‏"קדימה!"
‏הם מכניסים לשם 20 ילדים,
‏ואומרים להם ‏שהם יהפכו להיות שחקנים מקצוענים.
‏אבל למעשה מתוך אותם 20, ‏רק אחד, שניים או שלושה יעשו זאת.
‏אז זה כמו שוק עבודה.
‏על מגרש האימונים, זאת מלחמה.
‏זה אכזרי. אתה צריך לנצח את חברים שלך, ‏שרוצים בדיוק את מה שאתה רוצה.
‏אם אתה לא מוכן לזה בגיל 14, 15, 16...
‏אז לא, אני לא חושב שתוכל להצליח.
‏"לך על זה!
‏לך לעזור לו!
‏כן!"
‏אני התחלתי את השנה השנייה שלי שם, ‏והוא התחיל את הראשונה שלו.
‏כשיושבים בקפיטריה, אנשים מדברים.
‏"הילד הזה מהשנה הראשונה, הוא טוב."
‏ניקו היה כל כך מתקדם, ‏שלא הסתכלתי עליו כאח קטן,
‏ואני לא חושב שהוא הסתכל עליי כאח גדול.
‏פשוט ניסינו להתחרות אחד בשני.
‏לדעתי הוא היה הכי מוכשר.
‏הכי מוכשר. הייתה לו מתנה.
‏אבל, זהירות,
‏אתה חייב להיות מוכן לזה, ‏וזה גם קשה כשאתה בן 13.
‏האמת שמה שהדהים אותי היו השינויים.
‏כל פעם שראינו אותו שוב,
‏ראינו אותו גדל והופך לספורטאי צמרת.
‏- בגיל 16, ניקולה אנלקה מצטרף ‏לסגל הבוגר של "פאריס סן ז'רמן". -
‏בזמן ששיחקתי בקבוצת המילואים, ‏הצטרפתי לקבוצה הבוגרת.
‏לא הייתי שחקן-בוגרים, ‏אבל התאמנתי הרבה עם הקבוצה הבוגרת,
‏שבזמנו כללה את ג'ורג' וואה, ז'ינולה,
‏בראבו, ברנאר לאמה... ‏הקבוצה האגדית של פ.ס.ז'.
‏הוא נחת במועדון ‏שזכה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
‏לעתים קרובות שחקנים כמוהו ‏נשלחים להתחשל במועדונים מדרג ב',
‏אבל הוא הצטרף מהר מאוד ‏לאחת הקבוצות הטובות באירופה.
‏לא הכרתי סוג כזה של כדורגל, ‏אז הייתי צריך ללמוד תוך כדי האימונים.
‏קיבלתי הרבה תמיכה מסמיר אמירש.
‏הוא התאמן עם הקבוצה הבוגרת ‏כאילו הוא מתאמן עם החברים שלו בבית.
‏הוא היה רגוע, ‏אבל היה לו כישרון לשלוט בכדור.
‏כשאתה משחק עם הבוגרים,
‏אתה הולך על זה. זה מגרה, כולם בטירוף.
‏החבר'ה בני 23-27, ‏אז אתה משחק נגד שחקנים מנוסים.
‏אם אתה רוצה להצליח,
‏אסור לך לחשוב שיש מישהו טוב יותר ממך.
‏לפעמים אני שומע ילדים שאומרים, ‏"כן, הוא מדהים, הוא ממש מדהים!"
‏הם משוגעים. ‏הם בחיים לא יצליחו אם הם ידברו ככה.
‏אני אף פעם לא אמרתי, ‏"הבחור הזה יותר טוב ממני",
‏אפילו אם הוא היה. זה פשוט בלתי אפשרי.
‏- פאריס ‏צרפת -
‏"כשנותרו עוד 20 דקות,
‏אנלקה עולה במקום לוקו.
‏למה שנתמקד בו?
‏מכיוון שבפ.ס.ז' אומרים ‏שהוא יהיה הכוכב של מחר.
‏זה הרבה לחץ. ‏כשחקן מקצועני, אתה יודע שכולם צופים בך.
‏גם החברים שלך צופים בך.
‏היום הבן שלי בן 16.
‏ניקו היה באותו גיל ‏כשהוא הלהיב את הפארק דה פראנס.
‏היינו כל כך גאים.
‏- שער ראשון בבוגרים -
‏כשהוא מצא את עצמו בפ.ס.ז', ‏צפיתי בו בהערצה.
‏ראיתי בחור חד, מהיר, זריז.
‏מה שהדהים אותי היה להבין שחבר שלי ‏מספיק טוב כדי לשחק ברמה הזאת.
‏הוא שיחק עם השחקנים הגדולים האלה, ‏והוא היה ברמה שלהם!
‏שחקן כמוהו,
‏שרק פורץ לזירה ‏ויש לו בגרות כזאת בגיל כל כך צעיר,
‏ברור שעולם הכדורגל יתחיל לדבר עליו.
‏שלחתי את המגייסים שלי שיצפו בו משחק.
‏הוא היה מהשחקנים האלה ‏שמשחקים גם בנוער וגם בבוגרים.
‏אולי הוא הרגיש שלא מעריכים אותו מספיק.
‏הוא היה מאוכזב.
‏הזמנתי אותו,
‏ושאלתי אותו, "אתה רוצה לבוא לארסנל?", ‏והוא ענה, "כן".
‏כדורגל, ופרשיית אנלקה.
‏"זהו בן ה-17 שמסעיר את הכדורגל הצרפתי.
‏הוא חתם במועדון האנגלי, ארסנל.
‏מבלי להבין זאת, ‏אנלקה מצא את עצמו בתוך מאבק משפטי רציני.
‏לפי תקנות הכדורגל בצרפת, הכישרון בן ה-17
‏צריך לחתום על החוזה הראשון שלו ‏במועדון שאימן אותו, פ.ס.ז',
‏אבל ארסנל ומקורביו של השחקן ‏טוענים שחוק בוסמן,
‏הנוגע למעבר חופשי של שחקנים באירופה,
‏פוטר אותם מהמחויבות הזאת."
‏היינו קצת מודאגים, ‏כי אנחנו היינו הראשונים ש...
‏בוא נאמר, ‏הלכנו נגד המערכת של הכדורגל הצרפתי.
‏"עולם הכדורגל הצרפתי מאוחד בעמדתו. ‏כל מדיניות האימונים שלו נמצאות בסכנה."
‏את המקרה הזה יישבו הליגה ואופ"א,
‏כך שפרשת אנלקה לא תחזור על עצמה.
‏אנחנו חייבים לפתור זאת במהרה ‏ולמצוא את האמצעים החוקיים
‏לשמור על שחקנים צעירים ‏לפחות עד גיל 22 או 23.
‏פאריס לא נתנה לו לשחק.
‏הוא אמר, ‏"מגיע לי לשחק, יש לי את הכישורים".
‏הוא היה השחקן הראשון
‏שידע להגיד לפ.ס.ז' ללכת לעזאזל.
‏- העברות פראיות -
‏כולם דיברו רק על זה.
‏הכוכב שגילם את תכנית ההכשרה של פ.ס.ז' ‏טרק את הדלת.
‏הוא סימל את חוק בוסמן,
‏את התנועה החופשית ‏של שחקנים ושל אינדיבידואלים.
‏הוא סלל את הדרך לצעירים במגרשי האימונים.
‏אז כן, הם גרמו לו לשלם על זה, ‏כי הוא היה הראשון שאמר,
‏"אני עושה מה שאני רוצה, ‏ואני משחק לפי החוקים האירופאיים".
‏בראש שלי אני כבר בארסנל. ‏רק עכשיו חתמתי שם.
‏אני רוצה מאוד לעזוב את פ.ס.ז', אין ספק.
‏- אנלקה עוזב לארסנל -
‏רק לגאונים אמיתיים יש אמונה עצמית.
‏זה כמו בציור. ואן גוך, אנשים כאלה.
‏בלי אמונה עצמית, ‏גאון לא מסוגל לבטא את הגאונות שלו.
‏אז ברור שהגישה שמתקבלת ‏יכולה להיראות לאנשים כמו התנשאות,
‏מפני שאתה מבצע את האמנות שלך.
‏אנשים כמו תיירי הנרי, כמוהו, ‏מעולם לא היו מסופקים מעצמם.
‏זה גם מראה על אופי חזק, ‏כזה שאומר, "אוקיי, אתם משאירים אותי בחוץ?"
‏אז הנה מה שאני אעשה, ‏אני מסוגל לעזוב לאנגליה.
‏אני צעיר, אבל אני לא פוחד".
‏רציתי להגיע לתנאים שווים ‏לאלה של החלוצים האחרים,
‏אז הלכתי על זה.
‏- לונדון ‏אנגליה -
‏"לאחר יותר מחודש של משא ומתן, ‏ניקולס אנלקה בן ה-17
‏עבר אמש למועדון האנגלי, ארסנל."
‏אני זוכר שעליתי על רכבת ה"יורוסטאר".
‏זה לא היה קל. זה היה...
‏אבל זאת הייתה ההחלטה שקיבלתי, ‏והייתי צריך לעמוד מאחוריה.
‏אני קיבלתי את ההחלטה לעבור לאנגליה, ‏ולא יכולתי לסגת.
‏כשהוא הגיע לארסנל,
‏הוא הצטרף לקבוצה כריזמטית מאוד של שחקנים.
‏אלה היו ותיקים ‏כמו איאן רייט, ריי פארלור וטוני אדמס.
‏זאת ארסנל הגדולה, ‏אחד מהכוחות המניעים היסודיים של המשחק,
‏הטווי במרקם הכדורגל האנגלי,
‏עם אוהדים מלאי תשוקה שגרים סביב המגרש,
‏שגרים בכל רחבי העולם.
‏לא היה לו קל בהתחלה, ‏כי הוא היה ילד פריזאי אמיתי
‏שבין לילה הגיע לסביבה אנגלית מאוד.
‏הכול היה חדש: החברים שלי לקבוצה, השפה.
‏למזלי, פט היה שם.
‏פט ויירה.
‏עדיין לא היה לו רישיון נהיגה, ‏אז הייתי אוסף אותו.
‏היינו נוסעים ביחד לאימון, ‏ואחר כך הייתי מחזיר אותו הביתה.
‏ניסיתי להתקרב אליו,
‏כי כשאתה עוזב את צרפת ‏ועובר לשחק במדינה זרה,
‏אתה מרגיש קצת אבוד.
‏זה שונה מאוד מהכדורגל הצרפתי. ‏הרבה התנגשויות, הרבה מגע,
‏אז הייתי צריך להתאים את עצמי. ‏הייתי צריך לשנות קצת את המשחק שלי.
‏עדיין לא הייתי מוכן לקרב,
‏אז הייתי צריך ללמוד קצת בקבוצת המילואים.
‏הוא הגיעה במחשבה שהוא שחקן גדול, ‏כמו שצעירים הרבה פעמים חושבים,
‏אבל בעיניי היו חסרות לו בגרות ופיזיות.
‏הוא איבד יותר מדי כדורים, ‏הוא היה פזיז מדי במשחק שלו.
‏בחודשים הראשונים לא שיחקתי. ‏אולי רק 10-15 דקות בכמה משחקים.
‏זה לא היה משהו.
‏זה גורם לך לפקפק ‏אם קיבלת את ההחלטה נכונה.
‏- דרבי ‏אנגליה -
‏ואז הגיע המשחק האחרון בעונת הליגה,
‏משחק חוץ נגד "דרבי קאונטי".
‏כולם היו על האוטובוס, חוץ מניקולה אנלקה.
‏המאמן חיכה לי. הוא הגיע להביא אותי.
‏דפקתי בדלת, הוא הכניס אותי,
‏וראיתי שהוא אורז את התיקים שלו.
‏שאלתי, "מה אתה עושה?"
‏הוא אמר... ‏-"אני לא רוצה לבוא."
‏המאמן ניסה לדבר איתי, ואמר לי, ‏"אולי תעשה מאמץ וזה ישתלם".
‏ואחרי 20 דקות-חצי שעה,
‏הצלחתי לשכנע אותו.
‏המשחק התחיל.
‏אחרי חמש או עשר דקות ‏אני חושב שפול מרסון נפצע.
‏המאמן הסתכל עליי ואמר לי, ‏"קדימה, אתה עולה"...
‏"ברגקאמפ..." ‏-ובישלתי שני שערים.
‏"כדור עומק נפלא,
‏וזה יהיה השלישי!"
‏היה לו משחק פנטסטי.
‏נבחרתי לשחקן המצטיין.
‏ניצחנו במשחק,
‏הוא התקלח, ובניגוד ליום קודם, הוא חייך.
‏זה פשוט התחבר.
‏כחלוץ, אתה צריך את זה ‏אפילו אם יש לך קשיחות נפשית.
‏אתה צריך להרגיש שהמאמן שלך יהיה שם בשבילך,
‏שבזמנים קשים ‏הוא יהיה שם ויחזיר אותך לעניינים,
‏אפילו אם המשחק האחרון שלך היה רק בינוני.
‏ארסן היה שם בשבילי, והרגשתי את זה.
‏רק מעצם הידיעה הזאת אתה נותן את כל כולך,
‏ובדרך כלל מצליח, ‏מכיוון שזה משנה דברים מבחינה מנטלית.
‏"אנלקה...
‏איזה שער!
‏הראשון של ניקולה אנלקה במדי המועדון.
‏אנלקה מול יאפ סתאם.
‏עדיין אנלקה, 3-0!"
‏הוא החליף את איאן רייט,
‏שיש לו מקום של כבוד ‏לא רק במועדון הכדורגל של ארסנל,
‏אלא גם בלב של כל אוהדי ארסנל.
‏"אנלקה... איזה שער נפלא!"
‏פיגרנו ב-13 נקודות ‏מאחורי מנצ'סטר יונייטד.
‏אף אחד לא חשב שאנחנו מסוגלים לחזור מזה.
‏"פטי... באטי מנסה להפריע,
‏וזה ניקולה אנלקה, והוא עושה את זה!"
‏הוא השתנה לחלוטין תוך שישה חודשים.
‏זה היה בבלקבורן.
‏הוא הגיע לשוער,
‏עשה את הבעיטה המדומה המפורסמת שלו, ‏שבה הוא כמעט מעקם את הברך,
‏ואז הוא צעד מעל הכדור והשוער היה המום. ‏זה היה כאילו השוער היה בלתי נראה.
‏הוא כמו חתול.
‏היו לו גם כוח וגם גמישות.
‏"עדיין אנלקה..."
‏אני תמיד אזכור את המשחק נגד "מנצ'סטר".
‏"ארסנל מגיעה לכאן עם מאזן של הפסד אחד בלבד ‏ב-18 המשחקים האחרונים בכל המסגרות."
‏המשחק היה צמוד. היינו פשוט חייבים לנצח.
‏הסטתי את הכדור למארק אוברמארס.
‏"הנה אוברמארס.
‏הוא עשה את זה הפעם!"
‏ניצחנו 1-0 את "מנצ'סטר", במנצ'סטר.
‏"המירוץ לאליפות עדיין פתוח מאוד."
‏המצב הזה החזיר את ארסנל למירוץ
‏מול מצב טוב מאוד של מנצ'סטר יונייטד,
‏אך ורק בזכות האמונה העצמית שלו,
‏כי אני חושב ‏שהוא פשוט לא הרגיש לחץ על המגרש.
‏משחק ההכתרה היה ב"הייבורי".
‏"והנה אדמס..." ‏-טוני אדמס הבקיע את השער המכריע.
‏"הייתם מאמינים?
‏שריקת הסיום!
‏ארסנל היא האלופה!"
‏זה היה משהו מיוחד,
‏אבל האמת היא ‏שבגיל 19 אתה עוד לא מבין את זה.
‏אתה לא מבין את מה שאתה עושה.
‏הדאבל הקלאסי ‏הוא לזכות באליפות ולזכות בגביע.
‏לאוהד אנגלי, לשחקן אנגלי,
‏לכל מי שגדל עם הבנה כלשהי של ספורט אנגלי,
‏זה הרף, זאת ללא ספק הפסגה.
‏- גמר הגביע -
‏"ויירה.
‏אנלקה, לא בנבדל.
‏אנלקה בורח, בעיטה טובה..."
‏זכינו באליפות, הבקעתי בגמר הגביע.
‏זה היה החלום המושלם.
‏- ארסנל ‏זוכת הדאבל 1997/98 -
‏הרגשתי שיש לי סיכוי טוב לשחק בגביע העולמי.
‏שישה יותר מדי. ציפינו ל-22 שחקנים,
‏אבל איימה ז'אקה פרסם רשימה ‏עם 28 שמות לגביע העולם שיתחיל בתחילת יוני,
‏והוא יצטרך לצמצם אותה.
‏- צרפת מארחת את גביע העולם ב-1998. -
‏- אנלקה הוא אחד מ-28 השחקנים ברשימה, -
‏- אבל המאמן, איימה ז'אקה, ‏צריך לנפות שישה. -
‏ידענו שכמה מהשחקנים לא יגיעו להרכב הסופי,
‏כי איימה הכריז על כך.
‏הוא בחר שישה שחקנים נוספים,
‏אבל היה חייב להציג רשימה סופית.
‏"אתמול עבר על ז'אקה יום ארוך.
‏בשעות אחר הצהריים המאוחרות, אחרי האימון, ‏הוא צעד לבדו הלוך-חזור במגרש.
‏טוב, כמעט לבדו, כי מולו ‏היו יותר מ-20 שחקנים שמחכים להחלטתו."
‏זה נהדר להיות חלק מנבחרת צרפת בגיל 19,
‏אבל אני אהיה מאוכזב ‏להחמיץ אירוע גדול כמו גביע העולם.
‏זה היה כבוד ללבוש את חולצת נבחרת צרפת, כן.
‏אבל תמיד היה שם "אבל".
‏יכולתי להרגיש שמשהו לא לגמרי בסדר.
‏באותו יום הייתי בחדר שלי עם תיירי.
‏הטלפון צלצל, וביקשו ממני לרדת.
‏ירדתי למטה והלכתי לחדר של המאמן.
‏אני חושב שהייתי השני או השלישי שהגיע לשם. ‏חיכינו בתור,
‏והוא הסביר לכל אחד מהשחקנים למה...
‏למה הוא לא זומן, ‏למה הוא לא יהיה חלק מהרפתקת גביע העולם.
‏כשהוא הגיע אליי, ‏הוא פשוט אמר, "אתה, זה נורמלי.
‏אתה, זה נורמלי".
‏והוא המשיך הלאה.
‏כמובן שההחלטות קשות, ‏הן יכולות להיות אפילו אכזריות,
‏אבל אנחנו חיים בעולם אכזרי.
‏אני לא יודע אם האנשים האלה ‏מבינים באמת מה זה אומר,
‏או איזו השפעה יכולה להיות לזה על שחקן צעיר ‏כשאומרים לו, "אתה, זה נורמלי",
‏בלי לתת שום הסבר.
‏אם אתה חלש מבחינה מנטלית,
‏זה יכול לחסל לך את הקריירה.
‏שיחקנו בשולחן הפינג-פונג בקלייר-פונטיין,
‏וראינו את ניקו יורד במדרגות עם התיקים שלו.
‏הוא היה לגמרי רגוע ושלו.
‏הוא אמר לי, "שטויות, ‏עכשיו יהיה לי זמן להשיג רישיון נהיגה",
‏ואני פשוט חשבתי לעצמי, "הבחור הזה משוגע!"
‏התגובה שלו הדהימה אותי.
‏אז הבנתי שניקו אנלקה שונה לגמרי מהאחרים,
‏ובעיקר שונה ממני.
‏ראיתי אותם עוזבים. ‏חלקם בכו, היו להם דמעות בעיניים.
‏תארו לכם שחודש וחצי אחר כך ‏אנחנו היינו על גג העולם,
‏והם צפו בטלוויזיה וחשבו,
‏"כנראה שפספסתי את היום הכי חשוב בחיי".
‏"צרפת אלופת העולם!
‏לילה היסטורי."
‏היסטורי זאת אכן לשון המעטה כדי לתאר
‏את מה שקורה בצרפת מאז אתמול בלילה.
‏"זידאן!"
‏- זידאן לנשיאות -
‏"יותר ממיליון איש יצאו לרחובות בפאריס.
‏רגע של שיגעון אמיתי לתושבי צרפת הנלהבים."
‏זה מחזק אותך, כי אתה רואה את זה כאי-צדק,
‏אז אתה יודע שתהיה חייב להתגבר על זה.
‏אתה יודע ‏שתצטרך לעבוד הרבה יותר חזק כדי לחזור,
‏מכיוון שלא מחליפים נבחרת מנצחת.
‏- שמונה חודשים לאחר מכן, ניקולה אנלקה ‏מבקיע שני שערים היסטוריים עבור צרפת. -
‏- לונדון ‏אנגליה -
‏"ליליאן תוראם ‏עובר את קו מחצית המגרש ומוסר לזידאן.
‏זידאן מוסר לאנלקה... שער!
‏ניקולה אנלקה, שחקן ארסנל, עם השער הראשון!
‏ניקולה אנלקה הופך לצרפתי הראשון ‏שכובש מול אנגליה ב'וומבלי'.
‏דוגארי לזידאן, זידאן לדוגארי, ‏דוגארי בתוך הרחבה.
‏כריסטוף דוגארי עם כדור הרוחב, וזה השני!
‏שער שני של ניקולה אנלקה כאן בוומבלי, ‏צרפת מובילה 2-0.
‏זה היסטורי! זה צמד היסטורי."
‏טוב מאוד, מושלם.
‏אני חושב שהוא מוכשר מאוד, ‏כמו שהוא הראה הערב.
‏אני מקווה שזה ימשיך, ‏עבור נבחרת צרפת ועבורו.
‏פתאום מופיע השחקן הזה
‏ומתחבר תוך כדי המשחק עם זידאן,
‏שהיה כמו אלוהים עלי אדמות, ‏אז כולנו חשבנו, "וואו!
‏אנחנו בדרך לעוד חמש-שש שנים של ניצחונות".
‏- "בן טראפה ומלך אנגליה" -
‏הייתי מעדיף ‏להיות חלק מהנבחרת שזכתה בגביע העולם,
‏אבל אלה החיים.
‏זה משהו שהייתי צריך להתגבר עליו, והתגברתי.
‏- דובאי ‏איחוד האמירויות הערביות -
‏מה שעשיתי בחיים ומה שעשיתי בכדורגל,
‏הכול טוב ויפה, ‏אבל הדבר הכי חשוב הוא המשפחה.
‏מה זה? ‏-מה זה מה?
‏יש לי מזל ‏שהיו לי הורים שגידלו אותי כמו שצריך,
‏אז אני מנסה לעשות אותו דבר,
‏לשחזר את מה שאני חוויתי עם הילדים שלי.
‏בואו נראה אם יש כאן מגרש.
‏הם לא ראו אותי משחק הרבה.
‏לא לקחתי אותם למשחקים לעתים קרובות. ‏לא רציתי להכריח אותם.
‏תראה, ככה. טאץ'.
‏הנה! שוב.
‏לא רציתי שהם יהיו כדורגלנים, ‏כי זאת עבודה קשה
‏וחייב להיות לך כישרון.
‏שניהם משחקים כדורגל. ‏קאיש קצת יותר ברצינות.
‏קאהיל משחק יותר בשביל הכיף.
‏הוא אוהב לקחת אותם לאימון, ‏לחכות להם, ללכת למשחקים שלהם.
‏תלמד קצת טכניקה, קצת מהלכים. ‏ראיתי אפס טכניקה באימון.
‏אפס.
‏אתה משחק כמו שאתה מתאמן.
‏אם תהיה גרוע באימון, תהיה גרוע במשחק.
‏ככה זה.
‏אם לא תעבוד אחרי האימונים, ‏אם לא תעשה שום דבר מעבר,
‏אתה תהיה גרוע. לא תהיה טוב.
‏זה הכול.
‏אל תגיד לי, "אני רוצה להיות כדורגלן". ‏כדורגלנים הם שחקנים אמיתיים.
‏זאת עבודה אמיתית.
‏- מדריד ‏ספרד -
‏"אנלקה הביע את רצונו לעזוב את הפרמייר-ליג.
‏בחדשות הספורט של היום,
‏מעברו של החלוץ הצרפתי, אנלקה, ‏לריאל מדריד."
‏"ריאל מדריד" רצתה אותו.
‏גם "יובנטוס" הייתה מעוניינת מאוד.
‏אחרי שנתיים וחצי, ‏"ארסנל" לא רצתה למכור אותי.
‏הבקעתי כמות מסוימת של שערים,
‏אבל הגיע הזמן שלי להצטרף לקבוצה טובה יותר.
‏"לאציו ורומא הציעו 200 מיליון פרנק,
‏ויובנטוס הציעה 300 מיליון,
‏אבל המשא ומתן לא צלח.
‏נראה שאנשיו של אנלקה היו חמדנים מדי."
‏הייתה עליו ביקורת רבה ‏על כך שקיבל את עצותיהם של אחיו.
‏לא הכרתי את האחים.
‏לא ידעתי אם המוטיבציה שלהם ‏הייתה דברים חומריים,
‏או אם הם באמת אומרים לו, ‏"מה הכי טוב להתפתחות שלך ככדורגלן?"
‏אחי היה יכול לנהל את העניינים הכספיים שלי, ‏כי הוא היה פרופסור לראיית חשבון,
‏ואחי השני שיחק בפי.אף.סי, ‏שהיה מועדון ששיחק בליגה השלישית בזמנו.
‏אז למה שאבקש ממישהו אחר, זר, ‏שינהל את הקריירה שלי?
‏זה מצחיק, ‏כי כשאתה מגיע מהשיכונים או מהרחוב,
‏קוראים לזה שבט, אולי אפילו כת,
‏אבל אצל אנשים שלא מגיעים מהרחובות, ‏זאת "משפחה".
‏למה "שבט"?
‏אולי מכיוון שכשניקולה רצה לעזוב את פ.ס.ז',
‏דחפנו חזק את המהלך הזה, ‏אז אנשים התחילו לדבר על שבט.
‏שבטים הם סגורים וחזקים.
‏אבל זה גם מה שחיזק אותנו.
‏הם סימלו את מה שעסקי הכדורגל ‏עמדו להפוך להיות.
‏משפחת אנלקה הייתה כמו מכולת משפחתית קטנה
‏שמוקפת בסופרמרקטים גדולים שזוללים כסף.
‏אנשים אמרו שהאחים שלו תמרנו אותו,
‏אבל מגיל 20 ‏אנלקה קיבל את ההחלטות שלו בעצמו.
‏ניקולה אנלקה החליט ‏לעזוב לאנגליה כי הוא לא שיחק בפאריס.
‏הוא החליט לעזוב את "ארסנל" ‏כשהאחים שלו ביקשו ממנו להישאר.
‏ריאל מדריד זה אחד המועדונים הגדולים בעולם,
‏וכשריאל מדריד מחזרת אחריך, ‏אתה לא הולך לשם בשביל הכסף.
‏אתה הולך לשם כי עם שבע או שמונה ‏הזכיות בליגת האלופות שהיו לה בזמנו,
‏היא הייתה הקבוצה מספר אחת.
‏זהירות! ‏-ניקולה!
‏קדימה.
‏במדריד היה טירוף. ‏הרבה תקשורת, הרבה אוהדים.
‏זהירות.
‏קדימה.
‏זאת ההעברה היקרה ביותר של ריאל מדריד.
‏אנחנו מקווים שככה נבטיח ‏את עתיד הכדורגל של המועדון.
‏במחיר של 220 מיליון פרנק, ‏זאת הייתה ההעברה הגדולה ביותר בכל הזמנים.
‏זה היה כמו אמבפה וניימאר ביחד.
‏לא ציפיתי ‏שיהיו כאן כל כך הרבה אנשים לכבודי,
‏אבל אני שמח מאוד שמקבלים אותי ככה.
‏הבנתי מה המשמעות ‏של להיות כוכב כשהצטרפתי לריאל מדריד,
‏ושנאתי את זה.
‏"אנלקה התאמן לראשונה ‏עם חבריו החדשים לקבוצה.
‏השחקן עורר תשוקה במגרש האימונים ‏עמוס האוהדים של ריאל מדריד."
‏אחרי מסיבת העיתונאים הלכתי לחדר ההלבשה.
‏הגעתי לשם ראשון, התיישבתי, ‏אבל שחקנים כל הזמן ניגשו אליי
‏ואמרו, "זה המקום שלי". ‏"אה, סליחה, אני יכול לשבת כאן?"
‏"כן, בטח, שב כאן",
‏ואז היה מגיע שחקן אחר ואומר, ‏"זה המקום שלי". זה חזר אולי 20 פעם.
‏הוא בקושי הכיר מישהו ‏שישאיל לו תלבושת לאימון הראשון שלו.
‏תארו לכם את ניימאר מגיע לפ.ס.ז' ‏והתלבושת שלו לא שם.
‏זה היה אדם לאדם זאב.
‏חשבתי לעצמי, "מה אני עושה כאן?
‏זה הולך להיות קשה".
‏מה שחוויתי באותו יום היה ההתחלה של סיוט.
‏"אחד הסיפורים הגדולים היום,
‏כולם מחכים לראות את משחק הבכורה של אנלקה.
‏למען הכדורגל, כדאי שלא יאכזב."
‏היה שם הרבה לחץ, ישר מהתחלה.
‏ידעתי את זה, ‏כי בכל יום בתקשורת הספרדית, ב"מארקה",
‏הייתי רואה את השם שלי או תמונה שלי.
‏"בכורה לא מרשימה ‏לשחקן היקר ביותר בתולדות לה-ליגה.
‏18 שערים בארסנל בשנה שעברה, ‏ובינתיים שום דבר בלה-ליגה."
‏על המגרש זה לא ממש הלך טוב,
‏כי לא היו לי חיים פרטיים. ‏לא יכולתי לעשות כלום.
‏אתה בן 20, ואתה לא יכול לצאת החוצה.
‏מגיבים על כל דבר שאתה עושה,
‏כל מה שאתה קונה מופיע בעיתונים ביום למחרת.
‏היינו צריכים לאבטח את הבית שלו, ‏כי עיתונאים היו יכולים לצלם מבחוץ.
‏זה היה נוראי. לכולם.
‏הוא היה נועל את עצמו בפנים.
‏אפילו אנחנו היינו צריכים... ‏וילונות סגורים כל היום.
‏זה היה פשוט בלתי נסבל.
‏אפילו היה לי התקף חרדה, ‏דבר שמעולם לא קרה לי לפני כן.
‏צעקתי וצרחתי כמו משוגעת.
‏בשלב מסוים אפילו חשבתי שהוא יפרוש מכדורגל.
‏- אנלקה מדוכא -
‏- אנלקה סובל. ‏האם אנלקה הוא פלופ? -
‏כשאתה מגיע לריאל מדריד, מצפים ממך להרבה.
‏בתקשורת מבקשים ממך להיפתח, ‏אבל אני לא נפתחתי.
‏אולי זה דבר שהיה לו הרבה משקל,
‏כי לא ממש התקבלתי בקבוצה.
‏הייתי בינוני מאוד על המגרש.
‏התקשורת לא הייתה בצד שלי.
‏- מדריד ‏ספרד - משרדי "מארקה" -
‏הוזמנתי למשרדים של עיתון מארקה.
‏באתי לתת להם משהו, ‏כי בדרך כלל לא דיברתי איתם.
‏בשביל התמונה, ‏העיתונאי שאל אותו, "אולי תשחק בפיפא?"
‏שיחקתי והבקעתי שער בקונסולה, ‏אני חושב שזה היה נגד "אתלטיקו".
‏יום למחרת הכותרת הייתה, ‏"ניקולה אנלקה סוף סוף מבקיע.
‏בקונסולה".
‏- בדרבי הראשון שלו הוא מבקיע. -
‏זאת הייתה מלכודת תקשורתית. ‏בזמנו פשוט לא הבנתי את זה.
‏במבט לאחור, פישלתי,
‏אבל לא חשבתי שהם יהיו עד כדי כך מרושעים.
‏אחר כך חשבתי, "אוקיי, אז ככה זה.
‏רציתי לתת לכם משהו ‏כשבדרך כלל אני לא נותן כלום.
‏אבל כשאני לוקח צעד אחד לקראתכם, ‏אתם נותנים לי סטירה בפנים.
‏אין בעיה. לא תקבלו כלום".
‏- ברזיל ‏אליפות העולם למועדונים -
‏- חמישה חודשים אחרי הגעתו, -
‏- ניקולה אנלקה ‏עדיין לא הבקיע עבור ריאל מדריד. -
‏כשנסעתי לאליפות העולם למועדונים בברזיל,
‏רחוק מכל הלחץ וכל התקשורת,
‏כשהייתי כמעט אנונימי, זה נתן לי רוח חדשה.
‏במדינה כמו ברזיל,
‏כשמשווים אותי ‏לחלוץ כמו אגדת הכדורגל, רומאריו,
‏אני אקח את זה בכל יום.
‏כשאתה מספר תשע, אתה צריך תחרות.
‏אתה צריך שאנשים יבטחו בך
‏על מנת לתת את הכי טוב שלך.
‏- מדריד ‏ספרד -
‏"השבוע יתקיים המשחק ‏בין בארסה לריאל מדריד,
‏מפגש שתמיד מתואר כ'משחק כל המשחקים'."
‏"מוריינטס עכשיו, מדריד יכולה להבקיע...
‏גול! שער של אנלקה! ‏-שער של אנלקה."
‏הבקעתי, אז שמחתי מאוד.
‏"שער של ריאל מדריד, ‏שער חשוב מאוד עבור הקבוצה בלבן."
‏במשחק אחר כך הייתי בינוני.
‏במשחק שאחריו הושיבו אותי על הספסל.
‏יום אחד הגעתי לאימון ואמרתי, ‏"אנחנו חייבים לדבר".
‏הם אמרו, "נדבר אחרי האימון".
‏אמרתי, "לא, אנחנו נדבר לפני האימון".
‏הם התעקשו, "לא, נדבר אחרי האימון".
‏לא פירשתי נכון את הצורה בה הם הגיבו.
‏חשבתי, "הגישה שלכם גרועה, ‏אז עכשיו הגישה שלי תהיה גרועה".
‏נכנסתי איתם למלחמה, ‏כשהאמת היא שרק רציתי לדבר.
‏הייתי תקוע במנטליות הזאת של השיכונים, ‏וממש לא הייתי עדין.
‏אוקיי, התנגשות.
‏הצהרה מדהימה של שחקן ריאל מדריד, ‏ניקולה אנלקה.
‏השחקן הצרפתי, ללא אזהרה...
‏סירב להתאמן עם חבריו לקבוצה.
‏לא הגעתי לאימון, ‏ואחד הנשיאים של "ריאל" התקשר אליי.
‏דיברנו, והוא אמר לי, ‏"כדאי מאוד שתגיע לאימון מחר".
‏עניתי לו, "נראה מחר".
‏אתמול הוא סירב להתאמן.
‏היום הוא היה אמור ‏להגיע למגרש האימונים בשעה 11 בבוקר.
‏במקום זאת, הוא התראיין לטלוויזיה הצרפתית
‏ושיחק כדורגל בגינה שלו, ‏כמו שאתם יכולים לראות כאן.
‏לורנצו סאנס ו"ריאל מדריד" ‏ניצבים מול בעיה רצינית.
‏פעם נוספת הם הפילו הכול עליי, ‏כשכל מה שרציתי, כל מה שביקשתי,
‏היה שיעזבו אותי ויתנו לי להתרכז בכדורגל,
‏שיתנו לי לנסות להוכיח שאני מוכשר ‏ושאני מסוגל לשחק בריאל מדריד.
‏בכל פעם שהיה מאבק כוחות, ‏ניקולה אנלקה היה בצד הלא נכון.
‏הוא פתח בשביתה.
‏הוא אמר, "לא, אני לא מתאמן. ‏אני רוצה שתספקו הסברים".
‏אבל במקום להסביר, ‏הם אמרו לו, "נדבר אחרי האימון".
‏מה שהביא לציטוט המפורסם שלו, ‏"אני מעדיף ללכת למכור טלוויזיות ב'דארטי'".
‏אני מעריץ אותו על זה.
‏את האדם שהוא, לפני הספורטאי.
‏היה משפט שהוא חזר עליו הרבה שהצחיק אותי,
‏"אני בחור מטראפה".
‏- ניקולה אנלקה מושעה ל-45 ימים ‏ונקנס ב-350 אלף אירו. -
‏- הוא מנצל את הזמן הזה ‏כדי לנסוע הביתה, לטראפה. -
‏עבר קצת זמן מאז שראיתי את פאריס.
‏אני שמח לחזור.
‏אני אפגוש את המשפחה ואת החברים שלי, ‏איהנה קצת.
‏הוא בחור הגון,
‏כן,
‏נאמן.
‏הוא מפגין נאמנות אמיתית.
‏הוא יכול להגזים לפעמים, כי הוא אימפולסיבי,
‏כמו כל האנשים ששומרים בפנים ‏את מה שמטריד אותם,
‏וכשהם מתפוצצים הם לעתים קרובות ‏הולכים רחוק יותר ממה שהתכוונו,
‏וכתוצאה מכך מתייגים אותם.
‏- אחרי שהתנצל, ‏ניקולה אנלקה חוזר לאימונים. -
‏החזרה לאימונים הייתה קשה מאוד, ‏כי השחקנים היו נגדי.
‏הרבה מהם ניסו לפגוע בי במגרש, ‏אבל הגעתי מאנגליה.
‏ידעתי הכול על קרבות פיזיים.
‏היו מלחמות וקרבות קטנים על המגרש,
‏אבל אחר כך הכול חזר לקדמותו.
‏"משחק גדול בליגת האלופות הערב. ‏-באיירן מינכן תשחק מול ריאל מדריד."
‏משחק חצי גמר הוא מיוחד, כי כולם צופים.
‏אתה יכול לשנות הכול, להפוך את המגמה.
‏"הכדור הולך לאנלקה, ‏שנמצא בדיוק במקום הנכון,
‏וריאל מדריד כובשת!"
‏סיפוק ענק, ‏כי הם הביאו אותי גם בשביל ליגת האלופות.
‏הוא היה גורם מכריע נגד "באיירן", ‏בשני המשחקים,
‏ועוד בתנאים נוראיים, ‏כי רק חודשיים קודם לכן
‏אף אחד במדריד לא רצה לראות אותו משחק.
‏- גומלין חצי גמר ליגת האלופות -
‏- "נשיקות" -
‏- הלילה הגדול של אנלקה -
‏- גמר ליגת האלופות -
‏"ברוכים הבאים ‏לחגיגת הכדורגל הספרדי בפאריס,
‏גמר ליגת האלופות!
‏ניקולה אנלקה עם הכדור,
‏אנלקה שוב מוסר לאחור,
‏הכדור הולך למיצ'ל, ועכשיו מוריינטס כובש!
‏זה כמעט נגמר, ‏ריאל מדריד תהיה אלופת אירופה!
‏ה-24 במאי 2000!
‏יום היסטורי למדריד! זהו, הכול נגמר!
‏ניקולה אנלקה, ‏שאת שמו שרו אוהדי ריאל מדריד
‏כאשר הוא ירד מהמגרש ובמהלך הנפת הגביע...
‏עכשיו אנחנו באמת יכולים להגיד ‏שריאל זוכה בגביע השמיני שלה."
‏עזרתי לריאל מדריד ‏לזכות בתואר ליגת האלופות השמיני שלה.
‏אני גאה בזה.
‏בהתחשב בכך שממש לא היה קל בריאל מלכתחילה,
‏מעבר לכל עניין הכדורגל, ‏היה בזה משהו אישי עבורו.
‏זאת הייתה נקמה מתוקה מאוד.
‏לא עשיתי הרבה. עשיתי מעט מאוד בריאל מדריד.
‏הייתי שמח לעשות הרבה יותר, ‏אבל לא קיבלתי את ההזדמנות.
‏גם לא הייתי טוב. הרבה דברים קרו.
‏הרבה חרטות.
‏בדיעבד, אם אתה רוצה לשחק בריאל מדריד, ‏יש הקרבות שחייבים להקריב,
‏אבל הייתי צעיר מדי בשביל להבין את זה.
‏יש דברים שלא הייתי צריך להגיד או לעשות.
‏אבל כשאתה הראשון שעושה משהו,
‏אתה לא יודע.
‏זה היה בשלב מוקדם מאוד בקריירה שלי, ‏אולי מוקדם מדי.
‏לא הערכתי את הרגע הזה כמו שהייתי צריך.
‏לא ידעתי שזאת תהיה ‏הזכייה היחידה שלי, למשל.
‏אני חושב שרק בערך בגיל 30 ‏אתה באמת קולט את זה,
‏אתה מבין מה זה ליגת האלופות.
‏אתה יודע שזאת תחרות קשה ‏ושכולם רוצים לנצח בה.
‏אתה נהנה מזה בצורה שונה מאוד לעומת גיל 20.
‏אני לא יודע מה זה.
‏אבל אני יודע מה זה.
‏זה קצת חלוד, אבל...
‏כן.
‏ליגת האלופות, הנה זה.
‏ריאל מדריד. עונת 2000-2001, אני חושב.
‏כל הכבוד.
‏לא, זה היה 1999-2000.
‏כן? ‏-כן.
‏1999-2000? ‏-כן, זה...
‏ואני זכיתי בזה ב-2002-2004.
‏שנתיים ברצף.
‏- ביוני 2000, ניקולה אנלקה משחק ‏בטורניר הגדול הראשון שלו עם נבחרת צרפת, -
‏- אליפות אירופה לנבחרות. -
‏רק זכיתי בליגת האלופות.
‏שמחתי לחזור לסגל נבחרת צרפת.
‏- צרפת-דנמרק ‏11-06-2000 -
‏ב-1998 זכינו אצלנו בבית. ‏היינו אלופי העולם.
‏זה נהדר לזכות בגביע העולם בבית, ‏אבל צריך להמשיך.
‏והיו את שני הצעירים האלה מהשיכונים בפאריס
‏ומ"קלייר-פונטיין", ‏ששיחקו כחלוצים בנבחרת צרפת.
‏"והכדור הולך לאנלקה, שמסתובב ומוסר,
‏וזה שער שוויון של תיירי הנרי!"
‏הגעתי בכושר בינוני.
‏לא היה לי הכושר הגופני ‏לשחק משחק אחרי משחק.
‏הוא שיחק בהרבה משחקים, אבל לא בגמר,
‏ואנשים זוכרים את פירס ווילטורד, ‏שבזמנו היו מחליפים.
‏- רוטרדם ‏הולנד -
‏"בעיטת הפתיחה בגמר אליפות אירופה.
‏צרפת נגד איטליה.
‏דאבל פס, פירס מוסר לטרזגה שבועט...
‏כן!
‏טרזגה!
‏שער הזהב!
‏מדהים!"
‏בשבילי, "יורו 2000" הוא הפסגה.
‏אני לא רוצה להיות שחצן, ‏אבל היינו בלתי מנוצחים.
‏זאת הרגשה טובה כשאתה משחק טוב.
‏כשאתה נוראי או כשאתה לא משחק ממש טוב...
‏אני כדורגלן.
‏לא הגעתי לשם כדי לבלות.
‏הגעתי כדי לספק את הסחורה על המגרש, ‏ולא עשיתי את זה.
‏כן, השתתפתי, אבל לא תרמתי שום דבר.
‏אם הייתי יכול להסיר את התואר הזה ‏מהרשימה שלי, בהחלט הייתי עושה זאת.
‏לניצחון בכל מחיר אין משמעות עבורו. ‏מה שחשוב זה איך אתה מנצח.
‏הוא לא מסוגל להעמיד פנים שהוא שמח ‏כשהוא לא.
‏הוא מי שהוא, הוא עצמו. ואני בדיוק ההפך.
‏אני יכולה לחייך חיוך גדול ‏אפילו אם אני עצובה.
‏פגשתי אותו בגיל צעיר. הוא היה בן 19.
‏אני מבוגרת ממנו, הייתי בת 21.
‏היינו צעירים. הוא היה בכדורגל שלו, ‏ואני הייתי עסוקה בקריירת הריקוד שלי.
‏זה היה בתקופה ‏של המעבר הגדול מארסנל למדריד,
‏אז בשבילי זה היה קצת...
‏לא ממש הבנתי מה קורה.
‏כשהגעתי לבקר אותו, ‏חיכו בחוץ המון עיתונאים.
‏היום אנחנו ביחד יותר מעשר שנים.
‏חשוב שתהיה לך שותפות וחברות עם אשתך.
‏אם אתה רוצה לבלות ‏פחות או יותר את כל חייך איתה,
‏בלי הקשר הזה של חברות ואהבה, זה לא יעבוד.
‏אני חושב שזה הבסיס לכל מערכת יחסים זוגית.
‏כן!
‏יפה, זה שלנו. כן!
‏אנחנו יודעים שהוא לא יודע איך להחזיר כדור.
‏לך עליו, זאת החולשה שלו!
‏תמקם את הרגל שלך ככה.
‏קדימה.
‏יפה, בדיוק!
‏מעולם לא דמיינתי את זה. ‏אני מתקדם, יש לנו משפחה,
‏חיי משפחה עם ילדים שגדלים...
‏יפה! עזוב!
‏וכן, התבגרנו.
‏ילדים זה משהו מיוחד.
‏הם משנים את החיים שלך.
‏אתה כבר לא חי בשביל עצמך, ‏אתה חי בשבילם.
‏אפשר לקבל נשיקה?
‏נשיקת חול?
‏להגיד להם בכל יום ‏"אני אוהב אותך" זה מגניב,
‏כי אני לא רוצה שהם ישכחו את זה.
‏אני רוצה שגם הם יהיו מסוגלים ‏להגיד לי "אני אוהב אותך" כשהם יגדלו.
‏אתה בסדר? ‏-כן.
‏כי עם ההורים שלי, לדוגמה, היה לי...
‏קשה לנו להגיד "אני אוהב אותך" זה לזה,
‏עם אימא ואבא שלי, אז...
‏פשוט רציתי ל...
‏אני חושב ככה, ‏אבל קשה לי לבטא את זה. זה מורכב.
‏אולי זה משהו שהיה חסר לי מאז שהייתי קטן,
‏ו...
‏בדיוק בגלל זה, רציתי לעשות דברים...
‏אחרת.
‏רציתי להראות לילדים שלי ‏מה אני מרגיש ומה אני חושב,
‏כדי שהם לא יתביישו ‏או ישמרו דברים בפנים מולי.
‏ואני מקווה שכשיהיו להם ילדים משלהם,
‏הם יעשו אותו דבר, ‏כי זה דבר יפהפה להגיד לילדים שלך
‏שאתה אוהב אותם, ‏ושהם אומרים לך בחזרה, "גם אני אוהב אותך".
‏אין דבר יותר יפה מזה.
‏- ניקולה אנלקה עוזב את ריאל מדריד בשנת ‏2000 וחוזר לפ.ס.ז' תמורת 35 מיליון אירו, -
‏- סכום ההעברה הגבוה ביותר בצרפת בזמנו. -
‏- אחרי עונה וחצי לא פשוטות, ‏הוא עובר לליברפול באנגליה. -
‏- ליברפול ‏אנגליה -
‏"ניקולה אנלקה מככב בתקשורת הבריטית ‏בעקבות הגעתו לליברפול."
‏ליברפול, מועדון היסטורי, העיר של "הביטלס".
‏אולי זאת לא העיר הכי יפה בעולם, ‏אבל יש בה אווירה ייחודית.
‏וגם המאמן היה צרפתי, ז'ראר הוייה.
‏"הסקי עוזב את זה למרפי...
‏אנלקה!
‏ליברפול משווה!"
‏הוא הגיע לליברפול ואמר לי, ‏"דאג, מצאתי את מה שחיפשתי".
‏הכול היה מושלם. העיר, האווירה,
‏האוהדים היו מאוד מרוצים ממני, ‏ושמחתי מאוד להיות שם.
‏"ניקולה אנלקה... כן!"
‏הכדורגל האנגלי נהדר. ‏הוא מתאים לי, הוא גורם לי להרגיש חי.
‏"מייקל אואן, מחפש שוב את אנלקה..."
‏אפשר לראות את זה במשחק שלי. ‏יכולתי לחיות חיים נורמליים.
‏"מספר חמש!"
‏זה היה המועדון המושלם בשבילי. ‏הוא היה יכול להחזיר אותי לקדמת הבמה.
‏"אנלקה עם שער הליגה הראשון שלו!"
‏אבל בסוף העונה
‏לא קרה כלום.
‏לא הייתה לי הזדמנות לחתום בליברפול.
‏שיחקתי משחקים טובים, ‏אז היו קבוצות שהתעניינו בי.
‏"אכזבה נוספת לניקולה אנלקה.
‏מאמן ליברפול, ז'ראר הוייה,
‏החליט לשחרר את ניקולה אנלקה ‏לקראת העונה הבאה."
‏לא אהבתי את העובדה ‏שבזמן שהוא שיחק בליברפול,
‏כשלמועדון יש אפשרות לרכוש אותו,
‏האחים שלו ניסו ליצור קשר ‏עם מועדונים אחרים כדי שהוא יימכר.
‏לא הערכתי את זה. לא חשבתי שזה מהלך הגון.
‏הדלת הייתה פתוחה, וזה היה בשבילכם. ‏זה היה בשביל ליברפול.
‏אמרתי פעם אחר פעם ‏שאני רוצה לחתום בליברפול.
‏חיכיתי, אבל לא קרה כלום.
‏האוהדים של ליברפול ‏חושבים שלא רציתי להישאר, אבל זה לא נכון.
‏זה לא היה המצב. ‏הם צריכים לדעת שמאוד רציתי להישאר.
‏זאת הסיבה שמבחינתי ‏זאת הייתה תקופה די טרגית,
‏כי בכנות,
‏אני חושב שזה מועדון ‏שהייתי יכול להשיג בו הרבה דברים.
‏הרבה דברים גדולים.
‏דברים השתבשו, ‏אבל לא מסיבות שקשורות לכדורגל.
‏זה היה קשור יותר להבדלים תרבותיים.
‏ניקו הוא אדם של סתירות.
‏הוא יכול להיראות קר בגלל האיפוק שלו,
‏יש כאלה שמפרשים את זה כיהירות.
‏יש לו אישיות מברזל, אישיות חזקה מאוד,
‏במיוחד כשזה מגיע ‏ללהשמיע את דעותיו או לדרוש שיכבדו אותן.
‏זה יכול להיות מנוגד למחשבה קבוצתית ‏או אפילו להיררכיה מסוימת.
‏- מנצ'סטר ‏אנגליה -
‏"בעולם הכדורגל, ‏המניות של ניקולה אנלקה ממשיכות לצנוח.
‏פ.ס.ז' מקיימת שיחות ‏עם שני מועדונים ממנצ'סטר
‏לגבי העברה ‏ששווייה מוערך בפחות מ-20 מיליון אירו."
‏למרות המספרים הטובים ‏והיכולת הטובה שלי בליברפול,
‏הם לא היו מעוניינים. ‏הדלתות היו סגורות.
‏חתמתי במנצ'סטר סיטי, וחשבתי, "הגעת לכאן.
‏אף אחד אחר לא רצה אותך.
‏פשוט לך על זה".
‏"פאולר, רייט פיליפס, ניקולה אנלקה!
‏מנצ'סטר סיטי מנצחת!
‏אחרי שז'ראר הוייה לא רצה אותו, ‏זו התגובה של ניקולה אנלקה!"
‏הבקעתי שערים, שיחקתי טוב, ‏זכיתי להכיר את קווין קיגן, המאמן,
‏שאיתו הייתה לי מערכת יחסים טובה. התקדמתי.
‏בקבוצה שיש בה שחקנים פחות טובים ממך, ‏אתה חייב להבקיע.
‏אתה חייב לעשות משהו ‏שיגרום לאנשים שרואים אותך להגיד,
‏"הוא לא שייך לקבוצה הזאת".
‏הבעיה של ניקולה אנלקה הייתה הבעיה ‏שכל מי שמצליח בגיל צעיר סובל ממנה.
‏כשאתה כוכב בגיל 18, 19, 20,
‏אתה עלול להסתפק במעט מדי.
‏אולי הוא גם היה בסביבה שלא עודדה אותו.
‏יחד עם זאת, ‏הייתה לו קריירה מעולה, בואו נהיה הוגנים.
‏אבל אם תשאלו אותי ‏אם עמוק בלב אני חושב שהיה בו יותר מזה,
‏אז כן. ללא ספק.
‏- ניקולה אנלקה לא מזומן ‏לסגל נבחרת צרפת לגביע העולם ב-2002. -
‏- מספר חודשים מאוחר יותר, -
‏- מאמן הנבחרת החדש, ז'אק סנטיני, ‏הגיע לפגוש אותו במנצ'סטר. -
‏שוב הייתה פשוט דרמה מוגזמת.
‏בזמנו ז'אק סנטיני הגיע לראות אותי
‏במשחק מול "יונייטד", בדרבי.
‏היה לי משחק מעולה, הבקעתי. ‏אני חושב שניצחנו 3-1.
‏"התקפה מסוכנת של מנצ'סטר סיטי, ‏זה מגיע לאנלקה!"
‏ז'אק סנטיני בא לפגוש אותי ‏בחדר ההלבשה ואמר,
‏"אם לא אזמן אותך לסגל בפעם הבאה, ‏זה מכיוון שאני לא מכיר אותך".
‏בן אדם, אז אל תבוא לראות אותי.
‏אתה לא מכיר אותי ‏אחרי ששיחקתי ב"פ.ס.ז'", ב"ארסנל",
‏ב"ריאל מדריד", ב"ליברפול"?
‏אתה אומר לי שאתה לא מכיר אותי?
‏לא. אין לך זכות לבוא ולהגיד לי את זה. ‏אז לא קיבלתי את זה יפה.
‏הבהרתי לו, כשהוא התקשר אליי, ‏שיעזוב אותי.
‏ניקולה אנלקה סירב לזימון לנבחרת צרפת.
‏ז'אק סנטיני ‏זימן אותו בחזרה למשחק נגד יוגוסלביה
‏ביום רביעי ב"סטאד דה פראנס",
‏אבל שחקנה של מנצ'סטר סיטי ‏מרגיש שהזימון שלו היה קצת מאולץ.
‏הוא הבהיר ש"יהיה עליו לרדת על הברכיים ‏כדי שאשחק שוב עבור נבחרת צרפת".
‏"הוא ויתר על עתידו בנבחרת צרפת."
‏אם הוא חושב שאנחנו לא סומכים עליו, ‏ואני מדבר קודם כל על עצמי,
‏אז ניקולה אנלקה קיבל החלטה, ‏שאם היא אכן נכונה,
‏היא כזאת שדואגת רק לעצמו, ‏ולא לחבריו לנבחרת או למאמן.
‏כשכולם חיכו להכחשה או להתנצלות מצידו,
‏הוא נשאר בשקט.
‏כי הוא קשוח, והוא שומר על הדרך שלו.
‏כשהוא מחליט לעשות משהו, הוא עושה את זה,
‏ויש אנשים שלא מבינים את זה.
‏ניקולה אנלקה נתפש ע"י רוב הציבור ‏כשחקן שנכנס לצרות עם המאמנים שלו.
‏הוא אדם מעורר מחלוקת,
‏והשערורייה הגדולה ביותר בקריירה שלו
‏התרחשה כשהוא שיחק ‏בקבוצת אמצע טבלה באנגליה,
‏"ווסט ברומיץ' אלביון".
‏- בירמינגהאם ‏אנגליה -
‏חזרתי להתאמן ‏אצל מאמן שכבר הכרתי, סטיב קלארק.
‏היה כיף איתו כשהיינו ביחד ב"צ'לסי", ‏אז חשבתי, "למה לא?"
‏הגיע המשחק הראשון. ‏כולנו חיכינו בציפייה, זה היה משחק בית.
‏התוצאה הייתה 0-0, ואחרי 70 דקות
‏סטיב קלארק הוציא אותי.
‏הייתי סוג של הכוכב של הקבוצה,
‏הבקעתי את כל השערים במשחקי ההכנה לעונה.
‏להוציא אותי ככה הייתה דרך להראות לקהל ‏שהתוצאה הייתה 0-0 כי החלוץ לא עשה כלום.
‏זה מראה על חוסר כבוד וחוסר אמון.
‏כשאתה בן 34, והמאמן עושה לך דבר כזה ‏במשחק הראשון בעונה...
‏פשוט הפסקתי לדבר איתו.
‏חשבתי, ‏"אם אתה רוצה לשחק במשחק הזה, אין בעיה".
‏הוא לא השתמש בי בקבוצה.
‏מה שקרה זה מה שתמיד קורה.
‏אתה משחק אותה חכם, אבל לפעמים אתה נשרף.
‏חמישה משחקים, חמישה הפסדים.
‏להתראות.
‏- קלארק מפוטר מווסט ברום המידרדרת -
‏חזרתי להרכב, ‏ובמשחק הראשון אחרי שסטיב קלארק עזב...
‏כבשתי.
‏ואז חגגתי כמו שחגגתי.
‏אנשים לא יודעים את זה, ‏כי אף פעם לא רציתי לדבר על סטיב קלארק,
‏אבל כשעשיתי את תנועת ה"קנל", ‏זה היה מכוון אליו.
‏"אתה לא השתמשת בי כשהיית כאן,
‏וברגע שעזבת, תראה מה קרה: שיחקתי והבקעתי.
‏קח את זה.
‏דחוף את זה למקום בו השמש לא זורחת."
‏"במהלך המשחק ביצע הכדורגלן ‏את תנועת ה'קנל' המפורסמת,
‏אותה מבצע דיודונה.
‏מחווה של התרסה?
‏מחווה הקשורה לנאצים?
‏מחווה אנטישמית?"
‏גרתי בבירמינגהאם, ‏לא צפיתי בטלוויזיה הצרפתית.
‏היה לי אינטרנט, ‏אבל באמת שלא ראיתי את זה בא.
‏לא הייתי מודע למה שקורה.
‏"אין ספק שדיודונה הוא אנטישמי, ‏אומר פרנסואה הולנד.
‏הוא תומך במנואל ואלס. שר הפנים ‏רוצה לבטל את הופעותיו של הקומיקאי."
‏- אנטישמיות ‏העסקים של דיודונה -
‏מספר עיתונאים צרפתים שעקבתי אחריהם אמרו, ‏"הוא עשה את הקנל",
‏וב"ווסט-ברום" קלטו את זה,
‏אנשי יחסי הציבור שלהם ‏הבינו שזה עומד להיות עניין ענק.
‏- בזבזן הזדמנויות -
‏"לפני סוף השבוע האחרון, ‏הבריטים מעולם לא שמעו על דיודונה
‏או על הקנל.
‏הפרשייה בכל זאת עושה כותרות,
‏עם מילה אחת שחוזרת שוב ושוב: 'מזעזע'."
‏כשהאשימו אותי שביצעתי מחווה אנטישמית,
‏הכחשתי, כי זה לא היה נכון.
‏זה ממש לא היה אנטישמי מבחינתי.
‏אז הייתי מופתע,
‏אבל זה טוב, כדי להזהיר אנשים.
‏אוקיי, אם ככה,
‏תוכיח לי את זה.
‏זה היה זמן בכדורגל האנגלי ‏שבו ההתאחדות לכדורגל
‏הייתה צריכה להתמודד עם הרבה בעיות, ‏על המגרש,
‏של גזענות בין שחקנים. ‏ההתאחדות האנגלית הייתה חייבת לפעול.
‏"אתמול הוטל על ניקולה אנלקה
‏עונש השעייה מחמישה משחקים ‏וקנס של מאה אלף אירו
‏על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית."
‏היו לנו יומיים של שימועים.
‏פסק הדין: אני לא אנטישמי, אבל המחווה כן.
‏קיבלתי עונש השעייה מחמישה משחקים וקנס.
‏כולנו יודעים למה, ‏כי היו חייבים להטיל עונש,
‏אבל האמת היא שלא הייתי אשם.
‏לא הייתה לי אף תקרית קודמת עם יהודים.
‏למה שאני אחשוב על יהודים ‏אחרי שאני כובש שער?
‏למה?
‏זה קצת מוגזם להאשים אותו.
‏זה לא שהמחווה נעשתה מול בית כנסת
‏או מול אנדרטה שקשורה לשואה.
‏הם אמרו בעצמם שאני לא אנטישמי,
‏אז אם אני לא אנטישמי, זהו. התיק סגור.
‏תמיד חייתי את חיי במהירות מלאה. ‏אני נותן 200 אחוז בכל דבר.
‏אני אוהב שאומרים לי את האמת, ‏וזה לא מה שקיבלתי במקצוע הזה.
‏אני מעדיף להישאר עם האנשים שלי.
‏אנחנו לא הרבה, ‏אבל לפחות אפשר לדעת מי זה מי.
‏זה החוף שלי.
‏סבתא שלי גרה 100 מטר מכאן.
‏היינו מגיעים לכאן כדי לבלות, לצלול,
‏היינו משחקים כאן בכדור.
‏הגענו מפאריס, שם אין חוף.
‏בשבילי זה תמיד היה מיוחד להגיע לכאן,
‏לראות את כל המשפחה ובני הדודים, ‏ליהנות מהים שנמצא ממש מעבר לדלת.
‏- סנט פייר ‏מרטיניק -
‏היום אף אחד לא גר כאן.
‏זה היה המטבח.
‏התנור עדיין כאן.
‏כאן היא הייתה מכינה ארוחות.
‏זה היה הבית של סבתא שלי.
‏כל פעם שאני חוזר למרטיניק, אני מגיע לכאן.
‏חווינו דברים יוצאי דופן, ‏וב"חווינו", אני מתכוון למשפחה שלי.
‏האחים שלי, ההורים שלי ‏וכל בני הדודים שהיו באים הנה.
‏אלה דברים שלא נשכח ושאי אפשר להסביר.
‏הרגשתי אנרגיות טובות עם הילדים שלי, ‏אז באמת שזה שימח אותי,
‏כי הבנתי שכאן הם מקבלים מושג ‏על מה שאני חוויתי לפני 20-30 שנה.
‏הייתי צריך שהם יבינו וירגישו ‏את מה שאני חוויתי.
‏גם הם מהאיים האנטילים.
‏"אחרי שזומן שוב אחרי שלוש שנות היעדרות,
‏השחקן מטראפה אומר ‏שכבוד עבורו לשחק שוב עבור נבחרת צרפת."
‏זה סיפור נהדר. ‏ריימונד דומנק, שהיה שנה בתפקידו כמאמן,
‏זימן אותו בנובמבר 2005 ‏למשחק סמלי ביותר במרטיניק,
‏נגד קוסטה ריקה.
‏זה היה היסטורי, כי צרפת ‏מעולם לא שיחקה לפני כן באיים האנטילים.
‏כמובן שההורים שלי הגיעו, אז היה לחץ.
‏היה לחץ כי האנשים באיים האנטילים ‏יכולים להיות קשים, ביקורתיים.
‏הייתי צריך לשחק טוב.
‏ממש לא ציפיתי לזה.
‏ממש לא. ‏-כן, זה נכון.
‏חשבנו שזה כבר נגמר, ואפילו אני חשבתי,
‏"עם כל הבעיות והאכזבות ‏שהיו לו מאז שהוא התחיל..."
‏ועם כל ההצהרות שלו. ‏-"הם בחיים לא יקחו אותו שוב."
‏"ויירה מחלץ את הכדור,
‏תיירי הנרי לא בנבדל, ‏הוא מוסר לאנלקה וזה שער!
‏צרפת משווה!
‏אנלקה מבקיע במשחק החזרה שלו, ‏שלוש שנים וחצי אחרי משחקו האחרון בנבחרת."
‏זה היה מעולה. ‏לא שיחקתי עבור צרפת כבר הרבה זמן.
‏לחזור לאיים האנטילים, ‏להבקיע ולראות את כל המשפחה שלי,
‏זה היה מיוחד.
‏אנשים הרגישו שניקולה אנלקה צבר נקודות,
‏שהוא הרוויח מקום קבוע בסגל נבחרת צרפת,
‏בהתחשב בכך שטורניר גביע העולם של 2006 ‏היה כבר קרוב מאוד.
‏ובכל זאת, אחרי 1998, אחרי 2002,
‏זה עוד כישלון עבור ניקולה אנלקה, ‏שלא מזומן ע"י המאמן.
‏אלה אתגרים שאתה צריך להתגבר עליהם, ‏וידעתי שאצליח.
‏ניסיתי לתת הכול על המגרש, ‏ולא הייתי ממש גרוע,
‏למרות שלאורך כל הקריירה שלי ‏הוצמד לי סכין לגרון.
‏צריך לפעול מתוך הלב.
‏כל פעם שאני עושה משהו, אני מנסה ‏להיות דיסקרטי. אני עושה אותו בכוונה שלמה.
‏ככה אני אוהב להיות, ככה אני אוהב להתנהג.
‏אני לא מדבר הרבה ‏על מה שאני עושה מחוץ לכדורגל.
‏אני אוהב להיות בשקט.
‏אני אוהב... שלא שמים לב אליי,
‏אפילו אם זה קשה. אבל יש בי חלק שחושב,
‏"אלוהים נמצא בכדור הארץ, ‏ואלוהים רואה את מה שאתה עושה".
‏לא צריך לשפוט אותך, גם לא לחיוב.
‏אנשים לא צריכים לשפוט אותך.
‏אלוהים יודע מה אתה עושה, ‏ואם תעשה טוב, תקבל על זה גמול.
‏- בין 2004 ל-2008, -
‏- ניקולה אנלקה ‏שיחק ב"פנרבחצ'ה" ואז ב"בולטון". -
‏"ניקולה אנלקה ‏הופך לתייר מנוסה ברחבי העולם,
‏עם שישה מועדונים בשמונה שנים. ‏היום הוא חתם בפנרבחצ'ה הטורקית."
‏"אנלקה!"
‏אנחנו מדברים על בחור שעבר ל"ארסנל" ‏כשכולם אמרו לו שהוא לא ישחק,
‏שעבר ל"ריאל מדריד" כשאמרו לו אותו דבר.
‏מה הוא יעשה בטורקיה?
‏המסירות האובססיבית למועדון והלחץ המתמיד
‏מאוד הזכירו לי את ריאל מדריד.
‏בכנות, אנלקה הוא שחקן מעולה,
‏אבל עבורי, ‏הלך הרוח שלו גדול יותר מהכישורים שלו.
‏הוא תמיד היה צריך להוכיח שהוא קשוח.
‏"אנלקה... איזה שער!"
‏- לונדון ‏אנגליה -
‏"ניקולה אנלקה חוזר למועדון צמרת.
‏החלוץ הצרפתי הבינלאומי עוזב את "בולטון"
‏ועובר ל"צ'לסי", מועדון אנגלי נוסף,
‏בהעברה ששווייה מוערך בכ-21 מיליון אירו."
‏צ'לסי זכתה כבר פעמיים באליפות אנגליה,
‏צ'לסי שיחקה בליגת האלופות,
‏אז כשהתקשרו אליי ואמרו לי, ‏"היי, צ'לסי מעוניינת בך",
‏ברור שרציתי להצטרף למועדון שחיכיתי לו.
‏לא היו שם המשפחתיות והחום של ארסנל. ‏לא היו שם אותה היסטוריה ומסורת.
‏זה היה מקום עבודה יוקרתי מאוד ‏עבור הרבה אנשים.
‏אפשר לומר שהאופי הקצת קר שלו ‏היה אמור להתאים ל"צ'לסי",
‏והאמת שהוא באמת התאים.
‏"אנלקה מחליף את דרוגבה, ‏שנמצא באליפות אפריקה."
‏הייתי באליפות אפריקה, ‏אז צפיתי בכל משחק כדי לראות איך הולך.
‏התקשרתי לשחקנים אחרים ‏כדי לראות אם הם עוזרים לו להשתלב.
‏"הכחולים היו זקוקים נואשות לחלוץ גדול, ‏ועם אנלקה,
‏צ'לסי מצאה בדיוק את מה שקיוותה לו.
‏מבחינת אנלקה, הוא יכול להפגין עכשיו ‏את כישוריו בפרמייר-ליג ובליגת האלופות.
‏- מוסקבה ‏רוסיה -
‏"משחק חובה לצפייה ‏עבור אוהדי כדורגל בכל העולם,
‏גמר ליגת האלופות הערב במוסקבה,
‏בין שני מועדונים אנגליים, ‏מנצ'סטר יונייטד וצ'לסי."
‏אני חושב שנגד "מנצ'סטר" ‏הייתה לנו אחת הקבוצות הטובות בעולם בזמנו.
‏"צ'לסי" רצתה את זה נואשות.
‏עשרות אלפי אוהדי מנצ'סטר יונייטד שם ‏רצו את זה נואשות.
‏"1-1, ואנחנו הולכים לפנדלים."
‏זה היה רגע ענק.
‏כמה מהשחקנים הטובים בעולם היו על המגרש.
‏היו שם רוני, קאריק, רונאלדו.
‏"העולם צופה.
‏הטעיית גוף, ומכל האנשים, ‏צ'ך הציל את הפנדל של רונאלדו!"
‏התפללתי שם.
‏ראיתי את ג'ון ‏מחמיץ את הפנדל שלו ברגע קריטי,
‏וכשזה קרה, חשבתי, "זה סימן רע".
‏כן, אם ג'ון היה מבקיע ‏הוא היה יכול לגמור את המשחק,
‏אבל זה עדיין לא נגמר.
‏עדיין לא הפסדנו.
‏"הוא לא נראה שמח כשהוא ניגש לבעוט."
‏כשהוא ניגש לבעוט, ראיתי שהוא לחוץ.
‏יכולתי להרגיש שהוא לחוץ.
‏כשהחטאתי, המשחק נגמר. ‏אני גזרתי את גורל הקבוצה.
‏בנוסף, רוסיה היא מדינת הבית של הנשיא.
‏זה כאב. זה כאב מאוד.
‏לצערי, כשאתה מתחרה,
‏אתה תמיד זוכר את המשחקים שהפסדת בהם.
‏את הגמרים שבהם הפסדת. ‏זה נשאר איתך, זה משאיר בך סימן לכל החיים.
‏החמצת הפנדל הזה גרמה לי להרגיש כמו בוגד.
‏לא הייתי בכלל אמור להיות שם.
‏הגעתי באמצע העונה, ‏והחטאת הפנדל הזה הרגה אותי.
‏היא פחות או יותר ‏חיסלה את הקריירה שלי ב"צ'לסי".
‏אפילו שאחר כך עוד עשיתי כמה דברים טובים,
‏אבל פשוט לא הצלחתי להתגבר על זה. ‏עד היום לא התגברתי על זה.
‏זה ניקו האמיתי.
‏זה ניקו שאתה רואה כשאתה פוגש אותו כל יום.
‏אנשים פשוט לא מכירים אותו באמת.
‏- מועדון הכדורגל צ'לסי -
‏זה כואב, וזה תמיד יכאב.
‏האמת היא שההפסד הזה חיבר בינינו.
‏הוא איחד אותנו.
‏הוא חזר הרבה יותר חזק.
‏"אנלקה מקבל את הכדור.
‏עבודה יפה שלו, הוא מצליח לברוח...
‏אלוהים! ‏-איזה שער!
‏ניקולה אנלקה חיכה כל המשחק
‏בשביל הזדמנות ‏לזכות ב'נעל הזהב' של הפרמייר-ליג.
‏עכשיו הוא מוביל על רונאלדו בשער אחד."
‏אבל הוא התבגר כחלוץ,
‏"צ'לסי" הייתה קצת יותר מוכנה לשחק בשבילו
‏עם איכות המסירות שהיו לה בקישור,
‏והיה בלתי אפשרי להתמודד מולו ‏במשך חלקים גדולים מאותה עונה.
‏"איזה יום למועדון הכדורגל של צ'לסי!
‏אליפות הפרמייר-ליג חוזרת לברידג'!"
‏צ'לסי הייתה מפחידה באותה עונה,
‏עם התארים בהם היא זכתה ‏והכוח המניע שהיה לה.
‏היה אפשר להרגיש את הכאב ממוסקבה ‏שזורם בהם ודוחף אותם.
‏הוא חגג 30.
‏בדרך כלל זה גיל השיא.
‏לפחות אצל כדורגלנים, אומרים שבגיל 28-30...
‏- צילומים של ניקולה אנלקה -
‏אתה מגיע ליכולת השיא שלך.
‏- דבלין ‏אירלנד -
‏ראשית, בחדשות הספורט, ‏ניצחונה של נבחרת צרפת בדבלין אתמול בערב.
‏במשחק הראשון בפלייאוף הגביע העולמי, ‏צרפת ניצחה 1-0
‏משער של ניקולה אנלקה במחצית השנייה.
‏לצרפת יש סיכוי לעלות לטורניר הגמר,
‏אבל הכול תלוי בגומלין, שייערך ביום רביעי.
‏תכננתי לפרוש אחרי גביע העולם,
‏כך שאם לא היינו עולים, ‏זה היה המשחק האחרון שלי,
‏וגם המשחק האחרון של טיטי.
‏דיברנו בינינו ואמרנו, ‏"זה יכול להיות המשחק האחרון שלנו.
‏זה מטורף. אנחנו פשוט חייבים לנצח ולעלות, ‏אחרת זה נגמר".
‏ואז הייתה התקרית המפורסמת שבה טיטי,
‏באמצע כל הבלגן, נגע בכדור ביד
‏במה שהוביל לשער של וויליאם.
‏ביום בו העפלנו
‏היינו מאוחדים ומאושרים,
‏אבל הצרות התחילו יום למחרת, ‏או ביום שאחריו.
‏"היד של הנרי.
‏מהלך של כדוריד כדי להסיט את הכדור.
‏לא משהו שיש להריע לו."
‏כשצרפת עלתה,
‏ראיתי איך התקשורת התייחסה לתיירי הנרי.
‏הוא העלה את צרפת, ושחטו אותו.
‏אף אחד לא הגן עליו.
‏"1-1, ויש סיכוי לזכות בגביע העולם. ‏נבחרת צרפת בדרך לדרום אפריקה."
‏זה לא משמח אותי.
‏זה גורם לי להרגיש אי-נוחות.
‏אולי במדינות אחרות ‏עושים לו חיים קשים בתקשורת,
‏אבל בצרפת? ציפינו לאיזושהי תמיכה.
‏אבל קיבלנו את ההפך.
‏זה היה טבח מוחלט, מצד כולם.
‏הוא הקריב את עצמו למען המדינה שלו, ‏למען האומה שלו,
‏כדי להעלות את הנבחרת שלו לגביע העולם, ‏והם ירקו לו בפנים.
‏זה לא קל. בכנות, ברמה האישית,
‏אבל אין מה לעשות, פשוט צריך להתמודד עם זה.
‏כשזה היה ואטה, זה בסדר.
‏- 18 באפריל 1990 ‏בנפיקה מול מארסיי -
‏כשזה היה מראדונה, זאת יד האלוהים.
‏כשזה היה תיירי הנרי, זאת יד הגיהינום.
‏צרפת בקושי העפילה לטורניר.
‏תוך זמן קצר ‏הלגיטימציה של המאמן שלה תוטל בספק,
‏חלק מהשחקנים הגיעו לסוף הקריירה שלהם,
‏הכול הוביל למשבר ‏שהיה עלול להתלקח מהניצוץ הכי קטן.
‏- לונדון ‏אנגליה -
‏חודשיים לפני הגביע העולמי, ‏המאמן הגיע לראות את ניקו בלונדון.
‏אפילו אכלנו עוגה, ‏אני זוכר את זה כאילו זה היה אתמול.
‏דיברנו על העמדה שלי במגרש.
‏לפי איך שהוא דיבר אל ניקו, ‏חשבתי, "בחיי, הוא ממש סומך עליו".
‏המאמן ביקש ממנו להיות החלוץ שלו,
‏וניקו ענה,
‏"בסדר, אני אהיה החלוץ שלך, ‏אבל אתה מכיר את סגנון המשחק שלי.
‏אם אתה רוצה שחקן שרק נשאר קדימה,
‏זה לא אני".
‏- שבועיים לפני גביע העולם -
‏"נבחרת הכדורגל של צרפת ‏נחתה ביבשת אפריקה, בטוניסיה,
‏לקראת משחק האימון השני שלה ‏לפני גביע העולם."
‏היה מחנה אימון בטוניסיה,
‏אליו בני משפחה וחברים הגיעו כדי לצפות, ‏וניקו הזמין אותי.
‏אני לא יודע אם יפריע לו שאני אומר את זה,
‏אבל אני אגיד את זה בכל מקרה, ‏כי אנשים צריכים לדעת.
‏הוא רצה לפרוש. הוא רצה לעזוב את הנבחרת.
‏שיחקנו במשחקי ידידות, ולא נגעתי בכדור. ‏כלום, אפס.
‏לא היו בינינו חיבורים אוטומטיים,
‏זה היה מכוער.
‏ידעתי שכשהגענו לגביע העולמי באפריקה,
‏אחרי שלא נבנה בינינו שום אמון,
‏לא הבקענו שערים ‏ולא עשינו שום דבר על המגרש...
‏זה לא הרגיש טוב.
‏היו שם פט אוורה וטיטי הנרי, ‏וישבנו סביב השולחן.
‏הוא אמר לי שהוא רוצה לעזוב. ‏הוא הרגיש שמשהו לא הולך טוב.
‏אמרתי לו, "ניקו, אל תדבר שטויות".
‏הוא אמר, ‏"פט, אני נשבע לך שעומד לקרות משהו גדול".
‏בסוף...
‏הם שכנעו אותי להישאר, אבל הנה.
‏"משחק האימון האחרון של נבחרת צרפת הסתיים.
‏ההפסד שלה, 1-0, ‏מהווה אכזבה ואפילו מעורר דאגה."
‏זה לא הזמן לזעזע ‏רק מכיוון שהפסדנו במשחק ידידות.
‏כמו כולם, גם אני מאוכזב, אבל אני יודע
‏שגביע העולם לא מתחיל היום. ‏הוא מתחיל ב-11 בחודש.
‏באותו רגע, הוא צדק.
‏הוא המאמן, הוא זה שמחליט. הוא ימות ‏בניסיון להגן על הרעיונות שלו. הוא צודק.
‏ניסינו לפתח איתו דיאלוג.
‏הוא בחר לדבוק בשיטה שלו, ואז קרה מה שקרה.
‏- קייפטאון -
‏"השעה 5:45, אנחנו כאן, ‏ונבחרת צרפת נוחתת בדרום אפריקה."
‏שמחתי להיות שם, ‏במיוחד כשהטורניר נערך באפריקה.
‏"ויוה לה פראנס!"
‏זה היה היסטורי.
‏- ניסנה ‏מחנה נבחרת צרפת -
‏כולנו הסתדרנו זה עם זה. ‏רצינו לעשות ביחד משהו גדול.
‏כאן נפגשים האוקיינוס ההודי ‏והאוקיינוס האטלנטי.
‏וזה קצה העולם.
‏זאת הייתה נבחרת בריאה.
‏ארוחת בוקר מחר בשעה שמונה!
‏- צילומים של ניקולה אנלקה -
‏לחיים, וויליאם.
‏האווירה הייתה מעולה, נהנינו מאוד.
‏ערב טוב, גבירותיי ורבותיי. הסיפור הגדול ‏היום הוא תחילת הגביע העולמי בכדורגל.
‏המשחק הראשון של נבחרת צרפת ‏ישודר מיד אחרי החדשות."
‏היינו בטוחים בעצמנו ‏וידענו שיש לנו שחקנים יוצאי דופן,
‏מיוחדים בכל מובן.
‏אם היינו מצליחים לעבוד כקבוצה, ‏היינו יכולים להשיג דברים גדולים.
‏"אורוגוואי וצרפת סיימו בתיקו אפס.
‏שלוש בעיטות למסגרת, הרבה החמצות.
‏בסך הכול, גורקוף, גובו ובמיוחד אנלקה
‏שיחקו הרבה מתחת לרמה הרגילה שלהם.
‏מה שהכי מטריד אותי לגבי ניקולה אנלקה ‏זאת הגישה שלו.
‏התפקיד שלו אמור להיות חלוץ מרכזי,
‏אבל הוא משחק כמו קשר ‏שיורד נמוך כדי לקבל את הכדור.
‏הוא לא ממלא את ההוראות."
‏הפתרון היה צריך להגיע ממני, ‏לא מחבריי לקבוצה,
‏ולכן ניסיתי לרדת לקישור ‏ולהביא משהו למרכז המגרש,
‏על מנת שנוכל למצוא פתרונות.
‏מבחינתי, להישאר קדימה לא היה הפתרון.
‏זה היה פשוט להיות הקורבן של כל מה שקרה שם,
‏ואני שונא להיות קורבן על המגרש.
‏ידעתי שהיכולת שלי לא הייתה טובה, ‏אבל לא היה לי מה לעשות.
‏משחק הפתיחה של צרפת היה נגד אורוגוואי, ‏שסיימה את הטורניר במקום הרביעי.
‏צרפת לא שיחקה גרוע, ועם תוצאה של 0-0, ‏עדיין היה לה סיכוי מצוין לעלות.
‏"הפסד לא בא בחשבון, ניצחון מומלץ ביותר.
‏צרפת חייבת להבקיע,
‏ואם אפשר גם לנצח במשחקה השני, ‏הערב מול מקסיקו."
‏הייתי מתוסכל כשירדתי לחדר ההלבשה. ‏חשבתי לעצמי,
‏"אני לא מקבל את הכדור, ‏אני לא מוצא פתרונות.
‏אנחנו לא משחקים טוב, ‏התוצאה 0-0, עדיין לא הבקענו".
‏פתאום המאמן הגיע וקרא בשם שלי.
‏כשהוא קרא בשם שלי,
‏עם כל התסכול העצור הזה,
‏זה פשוט התפרץ, כי...
‏כי זה לא מצא חן בעיניי.
‏לא מצא חן בעיניי שהוא קרא בשם שלי ‏כאילו אני הייתי אשם,
‏כאילו אני אויב הציבור מספר אחת,
‏כאילו זאת אשמתי.
‏פירשתי את זה כתוקפנות.
‏כבר הכרתי את ניקו. ‏הוא יכול לשבת בשקט ולא תשמעו ממנו ציוץ,
‏אבל כן, כמו כולם, ‏אם מטלטלים קצת את הכלוב שלו...
‏זאת הייתה טעות גדולה. ‏הוא היה צריך לדעת שאני מתוסכל.
‏הוא היה צריך לדעת ‏שאני הר געש שעומד להתפרץ.
‏כשהשחקנים יצאו למגרש, ‏היה לי טלפון, ועל הצג היה כתוב "ניקו".
‏חשבתי, "למה הוא מתקשר?"
‏הוא אמר, "כן, הוא הוציא אותי. שכח מזה".
‏בלי שהוא יגיד כלום, ידעתי שמשהו לא בסדר.
‏ניקולה אנלקה לא שיחק ‏במחצית השנייה נגד מקסיקו.
‏לא היינו ממש בהלם, ‏כי המחצית הראשונה שלו לא הייתה גדולה.
‏צרפת הפסידה 2-0 למקסיקו.
‏הם מצאו את עצמם בעמדה קשה,
‏אבל הם היו צריכים רק לנצח את דרום אפריקה ‏בהפרש של שני שערים כדי להישאר בתחרות.
‏איכשהו היה אפשר להרגיש ‏שהספינה הזאת מפליגה לתוך סערה,
‏וזה מה שקרה, ‏אבל חשבנו שזה יהיה רק אסון ספורטיבי.
‏כשיש תקרית, יש עונש.
‏ומהו העונש? אתה יוצא מהמגרש.
‏יש לך אפשרות, אם יש בעיה אמיתית,
‏לפתור אותה עם השחקן, לקרוא לו לחדר שלך,
‏באופן מיידי או יום אחר כך, ‏או אחרי שהיה לך זמן לחשוב על זה.
‏שום דבר לא קרה.
‏התקשר אליי בעל תפקיד בכיר ב"קאנאל פלוס" ‏שהכיר את ההיסטוריה שלי עם ניקולה אנלקה,
‏ושאל אותי, ‏בעקבות שמועה שהתפשטה בקרב עיתונאים,
‏אם אני מודע לתקרית שהתרחשה ‏במהלך הפסקת המחצית במשחק מול מקסיקו
‏בין ניקולה אנלקה לריימונד דומנק.
‏אמרתי שאין לי מושג.
‏שלחתי לניקולה אנלקה הודעה קלילה,
‏ושאלתי אותו ‏אם הוא כבר התפייס עם ריימונד דומנק.
‏ולהפתעתי הגדולה הוא מיד ענה,
‏"חחחח, איך ידעת?"
‏אז עניתי לו וכתבתי,
‏"תשמע, זה יופיע בעמוד הראשי ‏של 'ל'אקיפ' מחר בבוקר".
‏הסתכלתי על הטלפון שלי ועניתי...
‏"רגע, מה?
‏זה מה שיכתבו? אתה רציני או שאתה צוחק?"
‏הוא אמר, ‏"לא, זאת תהיה הכותרת ב'ל'אקיפ' מחר".
‏אחר צהריים טובים. הסיפור הראשי שלנו הפעם ‏הוא שערורייה נוספת בנבחרת צרפת בכדורגל.
‏בכותרת של "ל'אקיפ" היום ‏מופיעים הדברים שאמר לכאורה אנלקה לדומנק.
‏- לך תזדיין, בן זונה מלוכלך! -
‏כולם כאן בדרום אפריקה ‏מדברים על פרשיית אנלקה.
‏הוא העליב את דומנק.
‏"מה קרה באותו ערב ובשעות לאחר מכן?"
‏דומנק אמר לאנלקה, לכאורה, ‏שעליו לשנות עמדה במגרש ולעשות פחות הגנה.
‏"אנלקה ביטל את הוראותיו בקללות.
‏השמועה הגיעה לאזניו של הנשיא, ‏ניקולה סרקוזי."
‏אם הדיווחים ‏עליהם דיווחו הבוקר בתקשורת אכן נכונים,
‏הם לא מקובלים.
‏- למרות בקשות רבות מצידנו, ‏עיתון הספורט היומי "ל'אקיפ" -
‏- וצוות העורכים שלו ‏סירבו להתראיין לסרט זה. -
‏- הם גם אסרו עלינו להשתמש בשחזורים ‏של עמודי העיתון בהם הוצג ניקולה אנלקה. -
‏אם אתה מעליב את האימא של המאמן,
‏לא בכל יום שמים את זה בעמוד הראשי בעיתון,
‏אז הם לקחו את זה לרמה הבאה.
‏בהשוואה לליגת האלופות, ‏זאת הליגה האינטר-פלנטרית!
‏אין כבר דרך חזרה, זה היה טירוף.
‏וטוב, אנחנו היינו הקורבנות.
‏אני הייתי הקורבן הראשון, ‏אבל שאר השחקנים נלקחו כבני ערובה.
‏הם אמרו, "מה קורה פה?", כולם התקשרו אליהם.
‏אנשים רצו לדעת אם זה נכון, ‏רצו לדעת מה קורה והכול.
‏זה היה פשוט לא שפוי.
‏כש"ל'אקיפ" פרסמו את הכותרת הזאת, ‏היינו צריכים להיפגש עם ניקולה ולברר
‏אם הוא יהיה מוכן ‏להתנצל בפני המאמן ובפני חבריו לנבחרת.
‏ובתוך הסביבה...
‏הכאוטית והמבחילה הזו שהקיפה אותנו,
‏בתוך כל הבלגן הזה, בלשון המעטה,
‏מצאתי אדם שהיה מפוכח לחלוטין,
‏שהיה שרוי במעין כעס קר וטינה
‏סביב השאלה של איך הגענו למצב כזה.
‏הוא הסביר את הצד שלו בסיפור, את כל הפרטים,
‏איך הוא הגיע למצב שבו...
‏הוא פונה נגד ריימונד בחדר ההלבשה.
‏הוא הסביר שזה לא היה התקף זעם,
‏שמשהו קרה. וכשאתה מכיר את ניקולה אנלקה,
‏אתה יודע שהוא לא מסוג האנשים ‏שמתפוצצים ללא סיבה. זה נבנה.
‏הדבר הכי חשוב מבחינתי היה הנבחרת,
‏ולאחות את השברים ‏כדי שהחבר'ה יוכלו להתמקד בגביע העולם,
‏ולא במה שקרה בחדר ההלבשה.
‏פט אברה ואריק אבידל התקשרו למאמן, ‏שאמר שהוא יגיע.
‏חיכינו לו,
‏אבל בסופו של דבר הוא לא הגיע.
‏המאמן ברח. ‏לצערי, חייבים להגיד את זה כמו שזה.
‏כולם חיפשו אותו במלון ‏כדי שתוכל להתקיים הפגישה בינו לבין ניקולה.
‏"על מגרש האימונים בניסנה, ‏נבחרת צרפת חוזרת להתאמן.
‏אנחנו מחפשים את ניקולה אנלקה, ‏אבל החלוץ הצרפתי נעלם."
‏התאחדות הכדורגל הצרפתית ‏שלחה את השחקן הביתה,
‏בעקבות העובדה ‏שהעליב את המאמן בצורה חמורה ולא התנצל.
‏הנשיא החליט לגרש את ניקולה אנלקה מהנבחרת.
‏ההערות שלו היו לא מקובלות, ‏והמאמן עצמו אישר שהדברים אכן נאמרו.
‏אנשים שמכירים אותי יודעים טוב מאוד ‏שאם הייתי אומר את מה שהיה כתוב בתקשורת,
‏הייתי לוקח עליהם אחריות.
‏תמיד לקחתי אחריות על כל מה שאמרתי ועשיתי.
‏- "לך תזדיין, בן זונה מלוכלך!" -
‏- "ל'אקיפ - 19 ביוני 2010 -
‏ישבתי לידו בחדר ההלבשה, ובשום שלב
‏הוא לא אמר את הדברים שהיו כתובים בעיתון.
‏האדם בו מדובר, מעולם לא הכחיש את ההאשמות.
‏בתקשורת יכולים להגיד שאנחנו זבל ‏או משהו כזה, זה בסדר מבחינתי. אין בעיה.
‏הם אמרו שאנחנו נוראיים, ‏שאנחנו חבורת מתחזים, שיהיה.
‏אבל לכתוב מילים כאלה זה יותר מדי.
‏בבוקר הלכתי לקנות עיתון, ‏וכל העותקים כבר נמכרו בכל דוכן.
‏זה יצר המון רעש.
‏כשמסתכלים על התמונות, ‏זה נראה כאילו אנחנו עומדים לריב,
‏אבל הוא היה רחוק ממני, ואני ישבתי.
‏הוא דיבר אליי, ואני עניתי לו.
‏זה נמשך אולי... עשר שניות.
‏ניסנה זה האסון התקשורתי הגדול אי פעם.
‏כל העיתונאים בילו באותו בר בערבים.
‏הייתה איזושהי נחישות לפרסם משהו בכל מחיר.
‏הם הרשו לעצמם הרבה במקרה שלי.
‏עמוד ראשי עם עלבון כזה?
‏אני חושב שזה יוצא דופן. זה לא יקרה שוב.
‏- באותו לילה, השחקנים התאספו במלון שלהם. -
‏כולנו נפגשנו במלון.
‏דיברנו, ‏ואמרתי לשחקנים כמה עצוב כל המצב הזה.
‏"אתם צריכים רק להיות ממוקדים על המגרש. ‏נשאר עוד משחק אחד.
‏אם ננצח..." ככה דיברתי בזמנו,
‏"אם ננצח במשחק, נעלה לשלב הבא".
‏והם אמרו, ‏"כן, אבל זה לא בסדר. אנחנו לא מסכימים.
‏אנחנו רוצים לעשות משהו בשבילך, ‏לנקוט עמדה".
‏אמרתי להם, ‏"תעשו מה שאתם רוצים, אבל אני עוזב הלילה".
‏וכולם ביחד החליטו, כשאני עוד הייתי שם,
‏"ממחר נפסיק לדבר עם התקשורת,
‏ולאות מחאה, לא נגיע לאימון".
‏סרט צריך התחלה, אמצע וסוף.
‏והסוף אף פעם לא שמח. רק בהוליווד.
‏אני זוכר את שניהם.
‏את תיירי הנרי סוחב את התיק של ניקו, ‏ואת ניקו נעלם אל תוך הלילה.
‏חשבתי לעצמי, "איזה בזבוז".
‏כשהוא עזב, הלכתי איתו למגרש החנייה.
‏זה לא היה קל. זה היה רגע קשה, אין ספק.
‏נזכרתי ב"קלייר-פונטיין".
‏נזכרתי בילד הזה שהופיע ו...
‏אני לא איכנס לפרטים, ‏כי יש דברים שצריכים להישאר בין שנינו,
‏אבל...
‏זה היה קשה.
‏קשה מאוד.
‏זה היה הסוף. ‏אחרי זה כבר לא יכולתי לחזור לנבחרת צרפת.
‏זה משאיר לך טעם רע בפה.
‏זה היה רגע אמוציונלי מאוד.
‏לפעמים יש רגעים כאלה.
‏הם עצובים, ‏אבל אתה חייב לחוות אותם, ובכנות,
‏זה רגע...
‏שלעולם לא אשכח.
‏וככה עזבתי.
‏ידעתי שהתכנית שלהם ‏הייתה לעלות על האוטובוס ולא לצאת ממנו.
‏קיבלתי טלפון מפט אוורה,
‏שאמר לי, ‏"ניקו, לא נוכל לעשות את מה שאמרנו שנעשה,
‏כי יש ילדים שמגיעים.
‏אוהדי נבחרת צרפת.
‏אז אנחנו ניתן חתימות לכל האוהדים,
‏וכשנסיים, נחזור לאוטובוס".
‏ומה שקרה, קרה.
‏"בהצהרה זו, ‏כל שחקני נבחרת צרפת, ללא יוצא מן הכלל,
‏רוצים להביע את התנגדותם ‏להחלטת התאחדות הכדורגל הצרפתית
‏להשעות את ניקולה אנלקה.
‏לבקשת הקבוצה, השחקן ניסה ליזום דיאלוג,
‏אבל אנחנו מצרים על כך ‏שפעולותיו זכו להתעלמות.
‏בהתאם לכך,
‏וכדי להראות את התנגדותם
‏לעמדה שננקטה על ידי ‏הרשויות הגבוהות ביותר בכדורגל הצרפתי,
‏השחקנים החליטו לא להשתתף באימון היום.
‏על החתום, שחקני נבחרת צרפת." ‏תודה, רבותיי. להתראות.
‏צפיתי בטלוויזיה, ואנשים התקשרו אליי.
‏זה היה חריג, זה היה כמו סרט.
‏"לאימון הפתוח היום הם הגיעו ‏רק כדי לקבל בברכה את האוהדים,
‏ואחר כך עזבו את המקום."
‏מה קרה? ‏-הם יגידו לכם בעצמם.
‏הם השחקנים, הם יגידו לכם.
‏"ז'אן לואי ולנטין, סגן מנהל ההתאחדות, ‏עוזב במהרה את המגרש.
‏הוא רותח מזעם."
‏זאת פשוט שערורייה.
‏אני מגיש את התפטרותי.
‏"כמה מטרים משם, מאמן הכושר, רוברט דוברן, ‏בדיוק שמע את החדשות
‏שהשחקנים מסרבים להתאמן.
‏הוא כמעט מתקוטט עם פטריס אברה, ‏וזורק את המשרוקית שלו מרוב תסכול."
‏המאמן הקריא את המכתב,
‏הבחור השני התפטר,
‏מאמן הכושר זרק את המשרוקית שלו ‏וכמעט הרביץ לאברה,
‏והכול מול המצלמות. זה היה מטורף.
‏כשראיתי את התמונות של האוטובוס ‏עם כל הווילונות המשוכים,
‏חשבתי שיש כאן בני ערובה.
‏באמת שבהתחלה ‏חשבתי שמדובר בהתקפה של טרוריסטים.
‏ידעתי שיהיה בלגן, כי הכרתי את האיש.
‏כן, לכן רציתי להגיד לשחקנים,
‏"תיזהרו במה שאתם עושים ‏ובכמה רחוק אתם הולכים איתו. במיוחד איתו".
‏כי כל הכוח רוכז בידיים של איש אחד.
‏אני מתבייש במה שקרה בניסנה.
‏אבל אז אתה חושב, "זאת קבוצת ספורט.
‏אם כל השחקנים מתאחדים ועושים דבר כזה,
‏כנראה שיש לזה סיבה".
‏כדורגל הוא הספורט הקבוצתי ‏הכי אינדיבידואלי שיש.
‏כל אדם לעצמו.
‏- המרד -
‏ההרגשה היא שהנבחרת הרוסה, חסרת כל ערכים.
‏אלה כל הרעות החולות של החברה שלנו: ‏כסף, אינדיבידואליזם.
‏אחרי הכול, ‏מהי נבחרת צרפת אם לא קבוצה של סוחרים?
‏"מאז משחק הבכורה שלו בפ.ס.ז',
‏נדיר שניקולה אנלקה היה מסוגל ‏לסבול את העובדה שמישהו התנגד לו.
‏זה עלבון לחבריו לנבחרת, לאוהדים הצרפתים,
‏וזאת לא הפעם הראשונה שהוא עושה דבר כזה.
‏עם כל הצהרותיו בעבר על אהבתו לנבחרת צרפת, ‏אנחנו פשוט מוותרים לו.
‏בצרפת אנחנו מוותרים על כל זה!"
‏אנשים כתבו ואמרו ‏הרבה דברים על ניקולה אנלקה.
‏הם כתבו על גישת ה"לא שם קצוץ" שלו, ‏על הבוז שהוא מפגין,
‏על האדישות שלו כלפי נבחרת צרפת, ‏כשלמעשה ההפך הוא הנכון.
‏ניקו היה אחד הבודדים בכל הבלגן הזה ‏שהפגין אמפתיה כלשהי.
‏כמה שבועות לאחר מכן, התכתבנו באסמסים.
‏אני העליתי את נושא דרום אפריקה, והוא ענה
‏"מצטער על כל מה שקרה".
‏כאילו הוא היה האחראי, או אפילו האשם,
‏למרות שזה ממש לא היה המצב.
‏רחוק מזה.
‏ניקו לא נפתח בפני כולם,
‏והנטייה שלו היא לשמור דברים בפנים ‏ולהתמודד איתם לבד.
‏זה גורם לך לתהות עד כמה הוא סובל, ‏ואיך אתה יכול לעזור לו.
‏וזה מה שחשוב.
‏לגבי מה שאנשים אחרים אומרים, ‏את זה אנחנו כבר מכירים.
‏- פאריס ‏כינוס לאומי -
‏שרת הבריאות והספורט.
‏כמו כולכם, אני יכולה רק להגיב על האסון.
‏נבחרת צרפתית שבה עבריינים צעירים ‏מרתיעים ילדים צעירים ומפוחדים.
‏פשוט לקחו את זה כמו שזה, ‏הוא אמר ככה, הוא עשה ככה...
‏הוא היה אחראי לכל הדבר הזה.
‏זה היה די אכזרי.
‏אז שמחתי שהילדים שלי היו צעירים ‏מכדי להבין את כל מה שקורה בזמנו.
‏זה היה קשה גם להורים שלו, כי אני, טוב...
‏אני מכירה אותו.
‏אבל זה לא היה קל להורים שלו.
‏יש עולם שלם של הבדלים ‏בין מה שאנשים חושבים על ניקו לבין ניקו.
‏- בית המשפט העליון בפאריס -
‏- ב-19 ביולי 2010 ‏ניקולה אנלקה תובע את עיתון ל'אקיפ -
‏- על "הכפשה בעל פה או בכתב, -
‏- בתמונות ‏או באמצעים אחרים בעיני הציבור". -
‏זה היה עמוד ראשי מזעזע.
‏רציתי שישפטו אותי על זה.
‏שאלו אותי אם זה מה שאמרתי,
‏ועניתי שלא, אלה לא המילים שלי.
‏אז תשפטו אותי ‏על הכותרת הזאת ועל המילים האלה.
‏- תמצית פסק הדין מה-1 ביולי 2011: -
‏- "בחירת העורכים לעמוד הראשי, -
‏- שהייתה ללא ספק צבעונית, ‏אם לא סנסציונית, -
‏- אינה חורגת מחופש הביטוי העיתונאי. -
‏- יש להודות בכך ‏שזה עשוי להיות מלווה במידה של הגזמה, -
‏- או אפילו של פרובוקציה." -
‏היום, עם התקדים המשפטי הזה,
‏אפשר להכניס מילים לפה של כל אחד ‏ולהוסיף עלבון,
‏בלי פחד שירשיעו אותך,
‏כל עוד אתה יודע ‏שבין שני אנשים הוחלפו עלבונות.
‏זה אומר שהיום לעיתונאים יש חופש
‏לייחס הצהרות, בין מירכאות, לכל אדם,
‏ולייחס לו עלבונות, לא משנה כמה הם חמורים.
‏התקדים המשפטי הזה ‏למעשה נתן לגיטימציה להגזמה הזו.
‏- כעבור שמונה שנים, ‏ריימונד דומנק מתייחס שוב -
‏- לתקרית עם ניקולה אנלקה ‏בסרט התיעודי "מאמנים". -
‏יש רגעים עם שחקנים בחדר ההלבשה שבהם ‏חילופי הדברים פשוט מתחממים קצת, זה הכול.
‏אבל אין ספק ‏שהוא לא אמר את מה שהיה כתוב בעיתונים.
‏במחצית אמרתי לו, ‏"ניקו, אני רוצה שאתה תיכנס עמוק".
‏הוא החזיק את הנעליים שלו והסתובב,
‏ואז הוא זרק את הנעליים ואמר, ‏"תדאג לקבוצה המחורבנת שלך בעצמך!"
‏לכאורה זה היה הוא, והיום מסתבר שדווקא לא.
‏הוא היה המטרה המושלמת.
‏ככה, המאמן...
‏אף אחד לא דיבר על התוצאות ‏או על מה שקרה על המגרש.
‏הייתה רק פרשייה אחת. פרשיית אנלקה.
‏אנשים היו קצת בהלם ‏ממה שהוא אמר בסרט התיעודי הזה.
‏כמעט שמונה שנים אחרי המקרה, ‏הוא אמר שלא אמרתי את הדברים האלה.
‏אבל הוא אמר את זה כבר בדוח להתאחדות.
‏אני חושב שבתקשורת ידעו על זה, ‏אבל אף אחד לא אמר כלום.
‏כשהתקבלה הפסיקה,
‏כשהכריזו בבית המשפט שהכותרת הייתה מכפישה,
‏זה לא עניין אף אחד!
‏לא קראתי על זה אפילו מאמר אחד בעיתון.
‏מה שקראתי זה "ל'אקיפ זוכה".
‏כן, זאת נקודה חשובה,
‏אבל לא חשובה יותר מהעובדה ‏שהכותרת שלהם הייתה מכפישה.
‏אם הערות כאלה היו מיוחסות...
‏לכל אחד שהוא לא ניקולה אנלקה,
‏בית המפשט היה מרשיע את ל'אקיפ.
‏- ניקולה אנלקה ‏לעולם לא ישחק שוב במדי נבחרת צרפת, -
‏- אחרי 69 משחקים בינלאומיים ו-14 שערים. -
‏- לונדון ‏אנגליה -
‏אני מודה לאלוהים בכל יום,
‏כי היה לי מזל שהילדים שלי היו צעירים ‏מכדי להבין את מה שקרה בדרום אפריקה...
‏שלום!
‏ואת מה שקרה לאורך הקריירה שלי.
‏נאמרו דברים שלא היו קשורים אליי בכלל.
‏דברים מומצאים,
‏דברים שליליים לגביי ולגבי החיים שלי,
‏לגביי האחים שלי והשאיפות שלהם.
‏"יום הולדת לאבא
‏יום הולדת שמח!"
‏אחת, שתיים, שלוש!
‏הוא רגיש, אבל הוא לא מראה את זה.
‏ואני חושב שבכדורגל אתה חייב להפגין רגשות.
‏אם אתה לא מראה רגשות, ‏אנשים אומרים שאתה קר ולא ידידותי.
‏אני חושב שהוא הגן על עצמו
‏מכל הלכלוכים שסובבים את הכדורגל,
‏כי הוא הרגיש שזה פשוט לא העולם שלו, ‏שזה לא הקטע שלו.
‏ואני חושב שבכך שהוא התנהג ככה, ‏אולי הוא יצר נתק בינו
‏לבין הציבור.
‏- לאורך הקריירה שלו, -
‏- ניקולה אנלקה שיחק בשבע מדינות, ‏כולל סין והודו. -
‏אני בר מזל.
‏טיילתי,
‏יכולתי להרוויח הרבה כסף ‏ולעשות את מה שאני רוצה בחיים.
‏בגיל 31, כמעט 32, ‏הרגשתי שהגיע הזמן להירגע קצת.
‏- היום הוא עובד כמאמן. -
‏לעתים קרובות ‏אנשים חושבים שכדורגל זה דבר קל.
‏הנה, בדיוק!
‏זה לא. זה דבר מורכב מאוד.
‏זה מורכב להתמודד עם הלחץ,
‏תמיד להפגין יכולת טובה, לאורך כל הקריירה.
‏קריירה לא נמשכת רק שנה-שנתיים, ‏אלא 15-20 שנה.
‏כמו שאמרתי, לא בחרתי בדרך הכי טובה,
‏ואני לא ממליץ עליה לאף אחד.
‏אבל זאת הדרך שלי.
‏- לזכר ז'אן-פיליפ אנלקה -
‏עברית: ‏גלעד קשר