Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jedva sam čekala otići.
Dugo sam sanjala o ovakvom putovanju.
Četiri tisuće kilometara biciklom, od Kanade do Novog Meksika,
uzduž Stjenjaka.
Kad sam Lindi predložila...
SILVIA GOTTARDI
...putovanje biciklima,
sumnjala sam da će pristati,
jer se radi o dugom putovanju.
Zahtjevno je i opasno,
no evo nas. Još mi se sve čini nevjerojatnim.
Jedva čekam voziti bicikl prirodom.
Idemo u...
LINDA RONZONI
...pustolovinu biciklima.
Sada kad pomislim na tu udaljenost,
malo me strah.
Velika razvodnica dijeli razvođa Tihog oceana
od razvođa Atlantskog oceana.
U njoj se nalazi legendarna cesta koja je nadahnula tisuće avanturista i sportaša.
Cesta koja vas izaziva zove…
a ja sam se odazvala.
DVIJE DJEVOJKE NA BICIKLIMA
OD KANADE DO MEKSIKA KROZ VELIKU RAZVODNICU
Danas smo pripremile bicikle, kupile potrepštine,
ali i sprej protiv medvjeda.
Dva spreja protiv medvjeda i dva zvona, tako da svaki par ima po jedno.
Nadamo se vidjeti medvjede, ali s velike udaljenosti.
Ne. Ne nadamo se tome.
Plaše nas medvjedi.
-Dobro. -Ako ih susretnemo, što da napravimo?
Prvo morate ostati smirene
i polako se povući.
Medvjedi napadaju samo ako se osjete napadnutima ili se uplaše.
No ako situacija postane potencijalno opasna,
izvadite ovaj sprej protiv medvjeda,
povucite poklopac i poprskajte ga u njihovom smjeru.
Ovo je putovanje zapravo Lindino i moje bračno putovanje.
Vjenčale smo se prije mjesec dana i odlučile na neobično bračno putovanje.
Malo opuštanja i puno truda.
Sve skupa nas je četiri.
RAMONA LINZOLA SIMONA PEZZANO
Ramona i Pez će nam se pridružiti
i pomoći sa snimanjem i organizacijom.
I one će ići biciklima.
Daj.
Trenutačno sam vrlo umorna.
Let je bio jako dug.
Javio se umor zbog vremenske razlike.
Ja bih se ovdje spustila i nasumično kampirala duž rijeke.
Ovo je sve nizbrdica.
-Ali ako se iscrpimo… -Kad se umorite…
Jedan, dva, tri, četiri.
Šeste noći spavamo u hotelu.
Moramo poslati potrepštine za šest dana u grad Whitefish.
Dva, četiri, šest…
Trinaest, 14, 15, 16.
Priprema, pozor, krećemo!
Ujutro kad se probudimo,
ova divlja priroda oduzme nam dah.
Zaista sam sretna.
Urbano područje u kojem živim ostatak godine premalo je za mene.
Dobro se osjećam kad putujem,
kad otkrivam nove vrste i nadilazim vlastite granice.
U tome pronalazim sebe.
Suočavam se s tim dijelom sebe koji samo čeka da ga se probudi.
Prepreke na koje nailazim putem
čine putovanje pamtljivim.
Fizički napori i čvrstina uma
moji su anđeli čuvari.
Svi uvijek misle da su veliki izazovi
i velike avanture rezervirani za muškarce.
No kad su izdržljivost i otpornost u pitanju,
mi žene nismo ništa slabije.
Naš projekt Slučajni biciklisti izrodio se iz te ideje.
Ideje da budemo primjer drugim ženama.
Kao da kažemo, „Pokušaj, budi odvažna i slobodna.“
Odlučile smo koristiti samo karte i putovati bez navigacijskih sustava
jer vjerujemo da će time putovanje biti još posebnije,
da će to biti prava pustolovina.
Putovanje uz korištenje karti djeluje kao povratak u prošlost.
Samo putovanje biciklom već djeluje kao zastarjela ideja,
jer se sporo krećete i postane vam dosadno.
Zbog toga nam se ideja korištenja karti
činila prirodnim elementom ovakvog putovanja.
U prvom dijelu putovanja morat ćemo se penjati po planinama
u pokrajinama Alberta i Britanska Kolumbija…
…nakon čega napuštamo Kanadu i dolazimo do Sjedinjenih Država.
Treći dan bio je veoma težak.
Iskreno, bojala sam se da neću izdržati.
Drago mi je što Silvia širi na nas
svoju energiju za vožnju, no i ja bih voljela širiti svoju,
malo sporiju i skloniju promišljanjima.
Poanta je u ravnoteži tih dvaju elemenata.
Usponi i prljave ceste od prvog dana pred nas postavljaju izazove.
Neke bodove smo sakupile,
no ti su nas izazovi načelno pobjeđivali.
Jedna od najtežih izazova na ovakvim putovanjima
jest redovita hidratacija kroz dan.
A kad ponestane boca vode,
nešto morate poduzeti.
Kad nema bolje opcije, koristimo štapić.
Nevjerojatno nam se posrećilo.
Očajnički smo tražile mjesto za kampiranje,
kamp je već bio pun, a budući da smo u parku prirode,
slobodno kampiranje nije moguće.
To nas je obeshrabrilo, no onda smo upoznale ovu gospođu
koja nam je dopustila da kampiramo na njezinom mjestu
i pripremila nam divnu večeru. Spasila nas je.
-Baš. -Tako je.
-Hvala vam. -Hvala.
Nema na čemu.
Još nismo naletjele na grizlija,
no i dalje smo u strahu.
Čini se da gospođa iz kampa dobro poznaje tu tematiku.
-Ovo je u klancu Highwood Pass. -Ne želim to gledati.
Ma to je najgore. Mislim…
Mladunčad grizlija s majkom medvjedicom.
-Baš su slatki. -Molim?
-Ne, nisu slatki. -Nisu slatki.
Ne, nikako.
-Ma slatki su… -Slatki su izdaleka.
-Jako su slatki ako im se ne približavate. -Ma nisu uopće slatki.
ZAŠTIĆENO JE OD MEDVJEDA SAMO AKO JE POKLOPAC PRIČVRŠĆEN
UPOZORENJE MEDVJEDI
Sinoć nam medvjedi nisu pojeli zalihe hrane.
Sinoć je jako kišilo, no srećom nam nije bilo ništa
jer smo uživale u šatorima, umotane u tople vreće za spavanje.
No sada u 7,30 h, dok pakiramo stvari, zaista je hladno.
Jedan gospodin nas je probudio i rekao da je u području iza nas
oko 6, 6,30 h viđen grizli
kako hoda u našem planiranom smjeru.
Stoga smo odlučile vratiti se i voziti glavnom cestom
jer još nismo spremne na susret s grizlijem.
Nadam se da me grizli neće napasti dok perem zube.
Idemo!
Možda ipak nismo dovoljno ozbiljno shvatile tu cijelu priču oko medvjeda.
PODRUČJE ZATVORENO ZBOG MEDVJEDA
U Banffu nam je sve nalikovalo na igru; kupovina sprejeva protiv medvjeda, zvona…
No sada nam svugdje govore da budemo oprezne.
Večeras ćemo kampirati ovdje, u kampu Lower Lake.
Cijelo ovo područje je zatvoreno jer su viđeni grizliji.
Sad nas je već malo strah.
Ove stvari su tvoje?
Onda ćeš nas večeras spasiti i nahraniti.
Naravno.
Uz to ću vas i ugrijati kad bude hladno i mračno.
Pripremamo raskošnu večeru.
Kao prave kuharice, odlučile smo se
za slanutak s kus-kusom i kobasicama.
Hvala Velikoj majci od roštilja.
Prvi dio putovanja približava se kraju.
Svakako je bio zahtjevniji od očekivanog.
Sada se vozimo prema granici sa SAD-om.
Iza sebe ostavljamo Kanadu
koja nas je ugostila u svojim divljim prostranstvima,
uz neopisivu ljubaznost domaćina.
Nadomak smo granice.
Napuštamo Kanadu i ulazimo u SAD.
DOBRO DOŠLI U SJEDINJENE AMERIČKE DRŽAVE
Trebale bismo biti ovdje.
-Sada idemo na vrh Stryker. -Jezero Dickey Lake.
Dickey Lake, onda se spustimo ovuda…
Pogledajte sva ta jezera.
Upravo smo stigle u SAD.
Prešle smo granicu.
Nalazimo se u prekrasnom kampu pokraj autoceste.
Nakon čudesnih kampova u divljini,
gdje su medvjedi hodali oko naših šatora,
sada smo u kampu punom lutalica.
Napokon smo u Whitefishu, gradiću u Montani.
To mjesto iz snova nalazi se u podnožju Nacionalnog parka Glacier.
Savršena lokacija za predah.
Rezervat prirode,
unutar rezervata, šuma.
Unutar šume, jezero.
Nakon sati provedenih u vožnji kroz prašinu,
uranjanje u tu vodu djeluje kao preporod.
Prvi dani bili su zaista teški, puno više od onoga što sam očekivala.
Iako smo puno trenirale,
kad smo došle na cestu,
na makadam, sve je postalo teže.
Polako se moramo opet priviknuti
na višesatni boravak na sjedalima.
Govorim o osam ili devet sati svaki dan, na vrućini, hladnoći,
u prašini i prljavštini, jer osim što kampiramo,
cijeli dan smo na otvorenom.
Kod kuće smo vagale teret,
no sada su nam stvari puno teže
jer smo dodale hranu i tri litre vode za svaku od nas.
Osim toga, nailazimo na uzbrdice
koje su toliko zahtjevne da moramo sići i gurati bicikle.
To bude zaista naporno,
no kad dođete do vrha, nekako zaboravite na tu muku
i na red dođe spust kao najveća nagrada.
Ljepota ovakvih putovanja je u tome što ne posustajete.
Tijekom prvog tjedna, bilo je vrlo teških trenutaka i izazova.
No Velika razvodnica nije nam baš dala vremena da se prilagodimo
i od samog početka je bilo teško.
Ponekad me pekla savjest
jer sam ja odabrala tu rutu.
Možda je preduga, možda preteška za Lindu, ne znam.
Vidjela sam da se bori
i bilo mi je baš žao.
Mislim da će nam dan odmora
svima dobro doći i napuniti nam baterije.
Prvo izgubite pojam o vremenu.
Onda napor i pedaliranje postanu
toliko repetitivni
da uđete u hipnozu.
Tako da stvarno izgubite pojam o prostoru i vremenu.
Potpuno uronite u putovanje.
Razgovarala sam sa Silvijom
i pokušala shvatiti njezin cilj. Uvijek se jako trudi…
OPREZ - MEDVJEDI U BLIZINI
…i natjecateljski pristupa ovom izazovu.
No za mene, uživanje u putovanju znači
da ponekad možemo stati,
nakratko se osvrnuti oko sebe i shvatiti što se događa…
Nalazim se ovdje,
vozim se ovom cestom na biciklu.
Zaista mi trebaju ti trenuci predaha.
Napor ne bi trebao postati sam sebi svrhom.
I dalje bismo trebale uživati.
A putovanje bi trebalo biti iskustvo koje obogaćuje,
a ne tek puki izazov.
Za mene to nema smisla.
Volim izazove, ali mora se raditi o iskustvu koje me zaista mijenja.
DOBRO DOŠLI U BICIKLISTIČKO ODMARALIŠTE WHITEFISH
Odsjele smo u biciklističkom odmaralištu Whitefish.
To je jedno divno mjesto za bicikliste
u vlasništvu gospođe zvane Cricket.
Mi vozimo i koristimo bicikle kako bismo doprinijele osnaživanju žena.
Mislite li da su bicikli pravo sredstvo
kojim žene, kao i u drugim zemljama,
mogu progovoriti o jačanju svog položaja u društvu?
Naravno. Ovdje nudimo puno tečajeva za žene.
Kad sam se tek doselila,
vidjela sam da se žene pribojavaju same raditi stvari.
Ja sam podosta neovisna osoba
pa mi je to bilo jako strano.
Zato želim osnažiti ljude, napose žene.
Želim im uliti samopouzdanje
potrebno da se osamostale i počnu vjerovati
da same mogu na ovakva putovanja. Mogu sjesti na bicikl i proći zemlju,
posjetiti zabačena mjesta u regiji, apsolutno samostalno.
Postoje ljudi koji se upuste u nepoznato
i to im ne smeta.
No postoje i mnogi koji to nisu probali.
Plaše se pa vas na neki način
pokušaju malo obuzdati
ili vas zaštititi od toga. Nisam sigurna o čemu se točno radi.
Nas smatraju ludima jer svako ljeto
otputujemo na nekoliko mjeseci.
Niste lude. To je fantastično.
Moramo planirati jer sutra odlazimo i tri dana nećemo proći pokraj trgovine.
Znači, jaja nam trebaju zbog bjelančevina.
Mješavina riže za večeru.
-Ma ne. -Gotove tortilje su dobre, zar ne?
Da, molim vas. Hvala puno.
Ovo je gnjavaža koja prati vožnju biciklom i kampiranje.
Svaki put kad sve raspakirate,
morate sve opet spakirati.
SLUČAJNI BICIKLISTI
Samo moramo doći do ove točke.
E, 23,3.
Ali 14… To je uspon dug devet kilometara.
Penjemo se do ove točke, zatim spuštamo, pa opet gore i dolje… Izvedivo je.
F, J…
Počnimo s planinom pa ćemo vidjeti.
-Moraš je slomiti. -Čekaj.
-Grančica je zapela za lanac. -Čekaj. Povuci ovo.
Ne.
Moglo je biti gore. Lanac je mogao puknuti.
Brzo smo to riješile.
No čak i da je lanac puknuo, bez problema bismo ga zamijenile.
Uz greške.
-Bilo bi grešaka. -Bilo bi grešaka.
Stavile bismo spojnicu lanca
i riješile problem u tri ili četiri minute.
Danas smo dvaput krenule u krivom smjeru.
No svejedno ne koristimo GPS uređaj. Držimo se karte,
jer je ponekad gubljenje smjera
dio pustolovine. No frustrira vas kad se izgubite.
Danas sam malo potištena.
Mislila sam da će ovo biti putovanje epskih razmjera,
a zapravo se čini jednostavno neizvedivim.
Nakon manje od deset dana,
sve smo već premorene.
Često u popodnevnim satima, kad umor prevlada,
počnemo se svađati jer nije lako nositi se s naporom koji ovo iziskuje.
Teže je koristiti glavu kad ste umorni.
Zaboravila sam da nakon nekog vremena sjedenje na biciklu postane jako teško.
Više ne znam kako da sjedim.
Loše se osjećam jer je ovo putovanje bilo moja ideja
i zato što često
ispadam kučkom koja se ne želi zaustaviti
i želi prijeći još bar deset ili 20 kilometara.
Strah me da ne zaostanemo.
Silvija me ljuti
jer je puna entuzijazma,
teško ju je zaustaviti i razuvjeriti. Ponaša se kao uragan.
Žao mi je Linde jer sam sigurna
da ovo nije putovanje njezinih snova,
već putovanje mojih snova.
Udovoljava mi jer zna
da osjećam veliku potrebu za pustolovinama i izazovima.
Ponekad se bojim. Brinem se…
je li ovo putovanje važnije od mene.
Kao da su joj ovo putovanje, ova pustolovina i izazov
uvijek najveća briga.
I inače, ako u našoj svakodnevici nema malih pustolovina, ona zamre.
Možda sam duboko u sebi vjerovala da je ovo putovanje dio većeg putovanja
na koje smo se zajedno odlučile
i koje dobro predstavlja nas dvije.
Prvi put smo vidjele medvjeda, no sad smo prestravljene.
Bježi, medvjede! Mi stižemo!
Medvjede!
-Radite buku. -Medvjede, stižemo!
Rekla bih mu, „Zdravo“.
Zdravo, gospodine.
Ako kilometrima vozite bicikl po američkom Srednjem zapadu,
prije ili kasnije naići ćete na kauboje.
Dakle, kaubojsko pucanje iz sedla
znači da morate pogoditi pet balona jednim pištoljem.
Onda ostavite taj pištolj, dobijete drugi
i morate pogoditi idućih pet balona.
Ovisno o postavu staze,
možda ćete morati jahati oko bačve,
no nakon toga idete do početne pozicije
i onda vam staje vrijeme.
Međutim, na naše iznenađenje, naišle smo samo na ženske kauboje.
Lady cowboy. 21,893.
Dobra trka.
Volim te
I ispričavam se Volim te
Volim te, nizbrdice!
Dok guramo, pjevamo hitove iz osamdesetih.
Čak ni mjesec ne dopire
Traži što drugo raditi
Dolje, dolje
-Dolje, dolje -Između zvijezda i ljubavi
Nikad nećemo doći do idućeg mjesta.
Ovo je očaj. Ne možemo više.
-Pokušajmo se spustiti. -Mogla si vidjeti da je tamo.
Spustimo se. U nekom ćemo trenutku naići na nekoga.
Krivi smjer. Samo će nas netko odvesti nazad.
Ma o čemu govoriš? Tu smo.
-Spustimo se. -Samo malo.
Nije li ovo asfaltirana cesta?
Ako je asfaltirana,
sigurno vodi do veće asfaltirane ceste.
-Naravno. -Gdje?
Veća asfaltirana cesta dovest će nas do Helene.
Odlučile smo unajmiti mali kamion
samo za bicikle.
Iz Helene idemo u Butte.
Da, šteta.
Željele smo voziti bicikl cijelim putem.
No više nismo mogle. Ne moramo se junačiti jer nam se nigdje ne žuri.
Ovako ćemo kamionom preskočiti gotovo sedam kilometara
koje smo planirale prijeći po opasnoj autocesti.
I dalje nas čeka dug put.
Ponekad se morate predati.
Zar ne?
Ovo nije predaja. Gledamo na to iz različitih perspektiva.
Danas smo bicikle odvele na wellness.
Nakon 800 kilometara blata, prašine, uspona i spustova,
najmanje čime ih možemo počastiti je fino pranje, servis
i podmazivanje brzina.
Nakon tog tretmana uljepšavanja, čeka nas slobodna večer.
Bravo!
Duž ovog prostranstva,
izuzev naseljenih područja,
velika područja i dalje su primitivna.
Jedan od najzanimljivijih aspekata putovanja biciklom
slučajni su susreti s drugim biciklistima,
istraživačima, sportašima, ali i ženama i muškarcima
koji su odlučili napustiti sve i voziti bicikle prirodom,
u potrazi za sobom.
Što za vas predstavlja biciklizam?
-Zašto vozite bicikl ovom cestom? -To je veliki dio moj života.
Život bez biciklizma za mene bi bio pogrešan.
Ponekad dok vozite bicikl,
susrećete druge bicikliste i zanimljivo je
to što sama činjenica da ste biciklisti
stvara svojevrsno bratstvo
zbog kojeg se brže međusobno povezujete.
Razgovarate o raznim stvarima, iskustvima s putovanja,
naporima, rutama kojima ste se vozili,
s ciljem da i drugi to iskuse,
taj doživljaj putovanja,
doživljaj biciklizma.
Stanovnici Montane ponosni su na svoja krda krava.
Ovo su goveda pasmine Red i Black Angus.
Navodno je ovdje tri puta više krava nego ljudi,
dva i pol milijuna krava na milijun stanovnika.
-Bok. -Dobro jutro.
Već je 6 h. Ledeno je.
Sad je 7,15 h. Krećemo.
Čak i da smo se probudile ranije, shvatile bismo da je prehladno.
Naše krajnje vrijeme polaska je 7,30 h.
U Montani živi malo ljudi,
pa kad krenemo ovako rano ujutro,
sve ove prerije,
ova beskonačna polja,
sve to je praktički samo naše.
Onda, kad to najmanje očekujete,
završite u Montana Hollywood Studios.
Zaista predivno mjesto. Nitko to nije očekivao.
Izgleda kao filmski set. Baš smo zadivljene.
Ako pronađemo grumen zlata, kupit ćemo kamion.
Prosijate veće komade,
nakon čega ih uronite u vodu.
Grumen zlata.
Boja baš nije kakva bi trebala biti.
Čekaju nas novi vrhovi…
…zatim kratki potez kroz saveznu državu Idaho,
nakon čega dolazimo do nacionalnih parkova države Wyoming.
Spustile smo se s planina Montane i danas, po prvi put,
vozimo dugom ravnom cestom
kroz ove prostrane ravnice.
Na ovakve se dane javlja i dosada.
Ona je uobičajeni dio putovanja biciklima,
takvih sporih putovanja, i jednostavno se morate priviknuti na nju.
Cesta bez kraja
No postoje i trenuci
kada vam se um isprazni, tijelo umori,
a vi se vozite i fokusirate na asfalt,
na tlo, na kotače.
Pustolovina za mene znači istraživanje,
otkrivanje nečega.
Na ovom se putovanju osjećam kao istraživačica.
Kod kuće uvijek moram paziti da se ponašam ženstveno,
onako kako ljudi žele da se ponašam, a isto tako mi je i na poslu.
No ovdje,
ne moram se brinuti hoće li me netko osuđivati
i ne moram se zamarati udovoljavanjem.
Nije problem ako ne operem kosu tri dana
i ako su mi noge pune modrica.
Mogu se jednostavno usredotočiti na osjećaj,
doživljaj putovanja, emocije i cestu ispred sebe.
Dobro. Ovo se može otvoriti, zar ne?
-Da! -To!
RED ROCK LAKES REZERVAT DIVLJINE
Požurite!
Vidimo se kad stane kiša.
-Kiši. -Veoma smo gladne.
No budući da kiši, ne možemo jesti,
pa strpljivo, pune nade čekamo da stane.
U suprotnom ćemo se međusobno pojesti.
Ostale smo bez vode.
Ovaj put kampiramo pa ću nastojati ponijeti vode odavde.
Ovo su svakako otisci laneta.
Nestrpljiva sam osoba.
Nastojim biti što strpljivija,
no postoje situacije u kojima četiri osobe…
Četiri tempa, četiri uma,
četiri različita načina postojanja. Ja, primjerice, poludim ujutro.
Spremanje za polazak zna trajati po dva sata,
a to me izluđuje. Često loše volje…
započnem vožnju u kojoj dnevno prijeđemo 90 ili 100 kilometara.
Stvar je u tome da mi je već puna kapa.
Po cijele dane se žali.
Ili je uzbrdica prevelika ili se predugo vozimo
ili je prenaporno.
Što je ona očekivala? Vento biciklističku rutu
od Torina do Venecije?
Ili je mislila ostati na Stjenjaku?
Ovo smo mjesecima planirale.
Ako to nije htjela, mogla mi je reći.
Svađam se sa Silvijom
oko brzine kojom putujemo, oko dolaska na odredište,
budući da su njezine zamisli malo drugačije od mojih, kao i uvijek.
Prošlih smo godina bile samo nas dvije
i lakše je bilo pronaći kompromis.
Mislim da nam je to ove godine teže jer ona želi da joj se drugi priklone
i prihvate njezin tempo.
Ja se trudim dogovoriti dan…
u kojem ću imati vremena za pisanje i druge stvari,
ili jednostavno dobiti malo prostora i mira.
Veoma sam natjecateljski nastrojena,
u životu, dok igram košarku,
i ponekad bih voljela prijeći više kilometara, no moramo stati,
jer jedna zaostaje,
ili je druga žedna,
jer ujutro kasno krećemo,
ili je netko gladan. Mislim da bih sama bila značajno brža.
Premda ovo nije utrka,
volim takvu vrstu motivacije.
VELIKA RAZVODNICA NAD. VIS. 9584
Ponekad, na ovako dugim usponima,
posebice na makadamu,
vožnja se pretvori u borbu.
Vidim koliko mi se suputnice bore
i vidim da je Linda na rubu patnje.
Zapitam se što radimo ovdje, što ja radim
i koja je svrha ovog putovanja.
Mogla bih ležati na plaži s koktelom u rukama
i opuštati se kao što to drugi ljudi čine ljeti.
Mislim da sam u neku ruku mazohist,
kao i svi biciklisti,
jer su napori i umor dio ovog sporta.
Planinski bože,
nizinski bože, zašto si nas napustio?
Kad dođemo do vrha planinskog prolaza,
osjećam se ponosno
jer sam to uspjela koristeći vlastite noge, sama.
Onda dolazi spust.
Spuštanje je čisti užitak,
sloboda, sreća koju je nemoguće opisati.
Asfalt.
Vidim asfalt na kraju tunela.
Asfalt mora da je izmislio pravi genije.
Asfalt je veći izum od penicilina.
PROLAZ RED ROCK NAD. VISINA 2170 M
Ne, samo malo.
Tako.
Držim ga. Hvala.
Danas je baš težak dan. Vozimo se makadamom
od 7 ili 8 ujutro.
Od ranog jutra. Dugo smo se vozile.
Onda smo ponovno došle do asfalta,
no današnji cilj nam je nedohvatljiv.
Očajnički smo tražile pomoć
i konačno smo došle do ovog mjesta,
gdje nam je jedna divna gospođa ustupila svoju kolibu.
Zaista nam se posrećilo.
Mislim da tajna leži u biciklima.
Ljudi razumiju da se radi o teškom sportu pa se u njima probudi dobrota.
Možda su zato ljudi ljubazni prema nama.
Ako moram pogađati, rekla bih da su se ovi odvažili na istu pustolovinu.
„Dug i vruć dan s puno penjanja iz Brooks Lakea.“
„Krivo sam procijenio količinu vode i borio se sa spustom.“
Da.
Tamo je taj ludi spust.
Čini mi se da su i oni krenuli prema istom odredištu kao i mi.
„Puno hvala na gostoprimstvu.“
Da, ovo se mjesto nalazi točno na cesti između
ludosti života. Mislite da možete doći do grada,
no onda zaista postane ludo, tako da… Oni su došli iz Manchestera.
Napisat ćemo nešto slično. „Hvala što ste nam spasili živote.“
-Opa, lubenica. -Mili Bože.
To je zaista poklon.
Želite vidjeti? To je lubenica. Jedete li je?
-Da, svakako. Bože, puno hvala. -I sve to.
-Zdravo. -Pomoći će vam nakon napornog dana.
-Dakako. -Hvala vam.
Njezina ljubaznost je nevjerojatna.
-Donijela nam je i lubenice. -Hvala Bogu.
Željele smo joj platiti, no odbila je to.
-Ovo je predivno mjesto. -Ne želi da je plaćamo.
Nemamo ništa za nju, no rekla nam je,
„Vi ste dovoljne.“
Da. Ja obožavam lubenicu, ona je mrzi.
KRAJ ASFALTIRANOG DIJELA CESTA JE ZIMI ZATVORENA.
Nakon nekoliko dana u pustinji Wyoming,
sada se nalazimo u potpuno drugačijem okruženju.
Nalazimo se u dolini Battle Creek.
Vozimo se u smjeru visokih i zahtjevnih planina.
Mislim da će vožnja Coloradom zahtijevati velike napore,
no to će nam pružiti i zadovoljstvo.
Nadam se da će zadovoljstva biti više od umora. Zapravo ne.
Svi žele više umora nego zadovoljstva.
To je jedan od životnih postulata Silvije Gottardi.
Prvo puknuće gume
nakon otprilike 1500 kilometara. Rekla bih da sam imala dosta sreće.
No to je uvijek naporno jer morate rastaviti bicikl.
Naravno da je puknula stražnja guma, ipak je nju složenije zamijeniti.
Svaka od nas ima rezervnu zračnicu.
Ja ću svoju sad žrtvovati.
Usput ćemo provjeriti i gumu,
prije nego krenu čudni zvukovi.
Što nije funkcioniralo?
-Tako. -Odlično.
Evo. Hoćemo je popraviti ili zamijeniti?
Tu je mali kamenčić.
Samo da se zalijepi jer inače…
Dobro je.
Ne, dobro je.
-Gdje je ventil? -Tamo.
Ovako je dobro. Tamo?
-Možda na manji. -Ovdje.
To!
Najbrži pit stop ikad.
BESPLATNA VODA ZA BICIKLISTE
Opa!
Pogledajte koliko grickalica i svega!
Kako lijepo! Vozimo se područjem
na kojem nema vode još stotinjak kilometara,
pa je netko ostavio hladnjak s vodom i grickalicama.
SLUČAJNI BICIKLISTI
Puno je ljudi.
Idemo.
OVDJE SU LOSOVI!
RISOV PROLAZ - RADNI CENTAR NACIONALNA ŠUMA ROUTT
Ovdje u Coloradu, usponi su vrlo dugi.
Možda nisu zahtjevni kao u Montani,
no zbog dužine su zaista teški.
Kod kuće nismo trenirale za neprestani uspon,
po 20 ili 30 kilometara,
tako da je ovo zaista iscrpljujuće.
Još uvijek ne osjećamo visinsku bolest,
no svakako nam ponestaje zraka,
pa vozimo drugačijim, težim tempom.
Okružene smo spektakularnom prirodom
pa se sav taj napor isplati.
Prešle smo više od 2000 kilometara.
Na putu smo već skoro mjesec dana
i osjećam da smo snažnije, uvježbanije,
radimo stvari o kojima nisam ni sanjala,
nailazimo na uspone koji su mi djelovali nemogućima,
no nekako uspijevamo.
Međutim, kad smo došle do vrha brda,
naišle smo na još jednu planinu, nevidljivu,
no taj uspon nije pogađao noge, već srce.
Lindi je jako teško.
Ne osjeća se dobro jer su joj javili iz Italije
da joj šogorica umire.
Nitko to nije očekivao,
ne bismo inače otputovale na tako dugo putovanje.
Ja se osjećam loše
jer vidim da bespomoćno pati.
Kad sam poslala poruku bratu i nećacima,
javili su mi to.
Provela sam dan ili dva izuzetno tjeskobna.
Imam noćne more.
To me podsjetilo na majku.
Loše se osjećam jer znam kako je to
kad vam netko blizak…
premine tako brzo.
Mrzim se osjećati bespomoćno, voljela bih pomoći Lindi.
Možda bi nas neproživljeni život trebao plašiti više od smrti,
jer se možda veliki rizik koji svi prihvaćamo,
strahujući od mnogočega,
zapravo odnosi na to da ne živimo onako kako želimo.
Možda je ovo putovanje svojevrsni bijeg od stvarnosti.
Gdje je? Je li tamo?
O, evo ga!
PROLAZ MARSHALL NAD. VIS. 3304 M
Mrtve smo.
Uzmi moja leđa, rastrgaj ih na komadiće…
-…i baci negdje. -Prolaz Marshall, osvojen.
Psihički sam dosta izdržala.
Danas obilježavamo točno mjesec dana otkako smo krenule voziti.
Nagradit ćemo se boravkom u ovoj predivnoj i elegantnoj kolibi
i večerom od ekološki proizvedene tjestenine i tunjevine.
Ovdje smo pronašle zaklon jer se već satima vozimo ovom prerijom
i nismo naišle ni na jedno stablo.
Ovo je jedini način da se maknemo sa sunca.
Ispred stoji znak na kojem piše da je struktura nestabilna i opasna.
No ako moramo birati između toga da nam na glavu padne cjepanica
ili da umremo od toplotnog udara…
odabiremo smrt u hladu, dok jedemo.
Nakon pauze za ručak u izoliranoj kolibi s pet zvjezdica,
počele smo uspon do najvišeg prolaza na ovom putovanju.
Međutim, vrijeme nije obećavalo.
Nalazimo se kraj prolaza Indiana.
Uz kišu pada i tuča. Jebeno je hladno.
Udarila su dva groma pa sam se zapitala, „Što to radimo?“
Na silasku je cesta bila puna blata i zemlje.
U jednom trenutku…
Definitivno nisam paničarila, ali…
Jebemu, nisam mogla smisliti rješenje.
Što da napravimo? Lijevalo je kao iz kabla.
Tuča me stvarno ozlijedila.
Kuglice leda bile su goleme.
Nosile smo kacige, no boljelo je na koži i nogama.
Pokušale smo se skloniti pod bicikle, no to nije baš pomoglo.
Kad smo došle do rudnika, pomislila sam da bih tamo voljela završiti putovanje.
Moje uši.
Šake me jako bole.
-Vidiš? -Malo smo se smočile?
Još nikad nisam zapela
u toliko kiše i tuče…
Bilo je ludo. Sva sam maljava.
Ja ću sada pozvati taksi i čekati te na kraju ovog usranog puta.
-Dušo, ne. -Jebiga.
Uspjele smo!
Daj šuti, jebeno mi je dosta svega.
Onaj buldožer…
mogao bi nas podignuti zajedno s biciklima.
-I idemo dalje. -I idemo dalje.
Ovo je dokaz kiše i blata koje smo prošli.
I same smo pune blata.
Otresle smo ga malo.
Na veliko zadovoljstvo osoblja koje čisti zahode rudnika.
PROLAZ INDIANA
Nakon vrlo visokog prolaza u Coloradu, na nadmorskoj visini većoj od 3000 m,
spuštamo se u pustinje Novog Meksika
i započinjemo posljednju etapu.
Proslavimo to na tračnicama vlaka.
Posljednji prolaz u Coloradu.
Sad se spuštamo u Novi Meksiko!
Ako Bog da, doći ćemo do Novog Meksika i večeras…
Tortilje! Vamos, vamos, arriba, arriba, arriba!
DOBRO DOŠLI
DOBRO DOŠLI U NOVI MEKSIKO ZEMLJU ČAROLIJE
Došle smo do Novog Meksika pa ćemo proslaviti čime?
-Margaritom. -Margaritom.
POVIJESNA CESTA NOVI MEKSIKO
Neće biti ovako. Ja zamišljam pustinje,
no zapravo ćemo i dalje svaki dan proći kroz bar jedan planinski prolaz.
Ovi posljednji dani bit će jako teški.
Neće biti vode.
Svi su nas upozoravali na velike vrućine u Novom Meksiku.
Ostale smo bez vode, ali naći ćemo se s jednim gospodinom
koji će nam dati nekoliko boca. Baš nam se posrećilo.
-Puno vam hvala. -Nema na čemu.
Hvala.
Stigle smo u Pie Town…
PITE OTVORENO ZA VAŠ UŽITAK
…grad poznat po pitama. Idemo pojesti jednu veliku krišku.
Vidi ti ovo.
TREŠNJA
BOROVNICA
VRIJEME ZA PITU
Dovraga, ovo je stvarno ukusno.
Baš slasno.
-Razumijem. -Dobro.
Živio Pie Town.
Grad pita.
Došle smo u Pie Town
i naišle na ovaj hostel, kuću koja prima sve ljude,
a zove se Kuća tostera,
jer je puna tostera.
No ne razumijem zašto Linda ovdje ne želi prespavati.
Predivno je i besplatno.
Ja ću razvući šator, a za tebe ne znam.
Vidjele smo sobu. Izgleda kao mjesto na kojem otmičari mjesecima drže taoce.
Madraci su puni mrlja.
Unutra je neki čudan tip koji izgleda kao da je izašao iz filma U divljini.
Kao da je jeo čarobne gljive,
ali se od njih nikad nije oporavio. Ne zvuči mi to baš primamljivo.
-Vi živite na biciklu? -Da, gospođo. Živim na biciklu.
-I putujete cijelo vrijeme? -Desetak godina, osam.
-Stvarno? -Da.
No kad sam ja došao, nikoga nije bilo.
Mislim da nisam susreo ni jednu osobu.
Mislim da pristiže mnogo ljudi jer smo susrele četvero na biciklima,
tako da bi večeras moglo biti gužve. Možda možemo kampirati ispred.
Možda ću i ja tako.
Ne brinite se. Dolaze dva momka.
-Tako da se ne brinite. -Ma ne, mislim da ću kampirati…
Maknut ću vam se s puta.
-Bez brige, mi ćemo sada jesti… -Ne.
…bit će sve u redu. Ne brinite se.
Nalazimo se u ovoj suludoj kući, no atmosfera je baš zabavna.
Večeras spremamo ukusne špagete s umakom od rajčice,
no budući da ovdje nismo ništa pronašli,
spremit ćemo američke špagete i Prego,
tradicionalni talijanski umak. Pomalo me strah.
-Kakva je ovo ladica? Nemoguće. -Ovdje ima svega.
-Evo, tu je kuhača. -Odlično.
Gledaj što ću ti pronaći.
Popržimo još malo luka. Daj to svjetlo.
-Talijanski špageti za sve. -Hvala.
Slično je… Kako se kaže „colla“?
Slično je ljepilu.
Zašto putujete sama?
Nemam s kime putovati. Svi imaju obitelji i vode normalne živote.
-Dosadni su. Ne znam. -Da, dosadni.
Uvijek upoznajem nove ljude.
Zabavno je. Ne bi bilo tako
da na cesti nema nikoga, no budući da je toliko biciklista,
uvijek ste s nekim.
Noćas je kišilo satima.
A jutros nebo izgleda jednako prijeteće.
Nebo je sivo, a prognoza ne obećava.
Trebale bismo se tri dana voziti
po makadamu, pustinji i divljini,
no vrlo vjerojatno ćemo ipak voziti asfaltiranom cestom
jer je blata zaista puno, a naši bicikli nisu predviđeni za to.
VELIKA RAZVODNICA NAD. VISINA 1899 M
Malo sam ganuta jer smo došle do Hachite.
To je mjesto udaljeno 80 kilometara od granice s Meksikom
i kraja ove pustolovine. Čudno mi je zamisliti
da je sutra zadnji dan na biciklima,
budući da se vozimo već 50 dana
i sad je to već postala rutina. Buđenje u 6 h, sjedanje na bicikle,
provjera količine hrane i vode, proučavanje karte
kako bismo ostvarile dnevni cilj…
Mislim da će mi to nedostajati.
Jesam, umorna sam,
ali i sretna na neki način
jer smo došle do kraja ovog putovanja.
Krenule smo, vozile bicikle
i prešle 4000 kilometara.
Drago mi je da sam probala, no sve je to bilo previše za mene.
Meni sportski izazovi znače manje
od užitka koji osjetim kad susretnem druge ljude, kad zastanem.
Linda je vrlo cinična. Često govori da joj je dosta svega, da je umorna,
da ne može dočekati kraj vožnje, no ja mislim
da je duboko u sebi i ona sretna.
Za mene je ovo bilo jako naporno.
No pred kraj zaboravite na to. Stigle smo.
Osjećate samo sreću zbog uspjeha. Odličan je to osjećaj.
Tako da sačuvate samo male dijelove, kao u filmovima.
Kopirate i zalijepite zajedno sve dobre dijelove
i trenutke uspjeha, ali i napor.
No to se onda pretvori u pripovijedanje u prošlom vremenu, kao u filmovima.
Hajde!
SJEDINJENE AMERIČKE DRŽAVE CARINSKA KONTROLA
-Vruće je. -Poljubi me.
-Uspjele smo! -Ne znam hoćemo li preživjeti
sat vremena čekanja na ovoj vrućini.
Ali uspjele smo.
GRANICA SJEDINJENIH AMERIČKIH DRŽAVA
Nezamislivo mi je da sutra… Ne znam,
da ćemo se sutra probuditi i otići na autobus za zračnu luku u Phoenixu.
To će biti baš bizarno.
Ovo je najduži put koji smo prošle u sklopu projekta Slučajni biciklisti.
Bio je to test,
čak i za nas kao par.
Dovršeno, gotovo je.
Možda tog još nisam potpuno svjesna. Možda moram zapisati nešto
da bih potpuno shvatila da je gotovo.
Cijeli ste dan uronjeni u to,
u ovo putovanje, napor, blato,
kilometre koje morate izgurati jer inače nećete stići na odredište.
Dobila sam bolji uvid u dijelove svijeta
koji nisu tako upečatljivi.
Doživjela sam ta ogromna prostranstva
i napuštene gradove u kojima ljudi još žive.
Neke stvari vam se urežu u pamćenje.
Posebice jer se radi o biciklima koje pogonite vlastitom energijom.
To je nešto potpuno drugačije.
Na neki način, taj osjećaj krhkosti spram prirodnih pojava
ili velikih kamiona koji su nas prestizali na autocesti…
Tako ste mali i sami,
usred ničega…
Lijep je to osjećaj
za koji znam da će mi nedostajati,
a sigurna sam da će i Lindi.
Prijevod titlova: Emanuel Maloca