Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nemohla jsem se dočkat.
O takové cestě jsem snila roky.
Čtyři tisíce kilometrů na kole z Kanady do Nového Mexika
podél Skalistých hor.
Když jsem Lindě navrhla...
SILVIA GOTTARDI
...abychom to jely na kole,
vůbec jsem nečekala, že bude souhlasit,
protože to je opravdu dlouhá cesta.
Je náročná a také nebezpečná.
Nakonec jsme tady. Pořád tomu nemůžu uvěřit.
Už se nemůžu dočkat, až pojedeme přírodou na kole.
Vyrážíme za...
LINDA RONZONI
...dobrodružstvím na kolech.
Když teď pomyslím na všechny ty kilometry,
trochu mě to děsí.
Great Divide je rozvodí, které tvoří hranici mezi povodím
Tichého oceánu a Atlantiku.
Je to legendární cesta, která inspirovala tisíce dobrodruhů a sportovců.
Tato cesta vás vyzývá, volá vás.
Já jsem tady, abych na to volání odpověděla.
DVĚ HOLKY NA KOLECH
Z KANADY DO MEXIKA PO TRASE GREAT DIVIDE
Dnes jsme připravily kola a nakoupily vše potřebné,
včetně spreje na medvědy.
Dva spreje na medvědy a dva zvonky, ať máme jeden pro každý pár.
Doufáme, že medvědy uvidíme, ale z dálky.
Ne, to tedy nedoufáme.
Máme strach z medvědů.
- Dobře. - Co máme dělat, když ho potkáme?
Nejdůležitější je zůstat v klidu
a pomalu ustupovat pryč.
Medvědi vám neublíží, pokud je nepolekáte nebo nevyděsíte.
Když se přestanete cítit bezpečně,
pak použijte sprej na medvědy.
Tady sundejte víčko a stříkejte tímto směrem.
Tato cesta je pro mě a Lindu svatební cestou.
Vzaly jsme se před měsícem. Je to neobvyklá svatební cesta.
Málo odpočinku a hodně námahy.
Jsme celkem čtyři.
RAMONA LINZOLA SIMONA PEZZANO
Ramona a Pez s námi jedou,
aby nám pomohly s natáčením a plánováním.
Také pojedou na kole.
Tak.
Právě teď jsem velmi unavená.
Letěly jsme opravdu dlouho.
Jet lag.
Jela bych sem a utábořila se někde u řeky.
Je to celé z kopce.
- Když jsme ale unavené… - Když jste unavené…
Jedna, dvě, tři, čtyři.
Šestý den budeme spát v hotelu.
Musíme do Whitefish poslat zásoby na šest dní.
Dva, čtyři, šest…
třináct, 14, 15, 16.
Připravit, pozor, start!
Když jsme ráno vstaly,
byly jsme ohromené tou divokou přírodou.
Jsem opravdu šťastná.
Město, kde žiji celý rok, je pro mě moc malé.
Cítím se dobře, když cestuji,
když objevuji nová místa a posouvám hranice svých možností.
Tady jsem se našla.
Poznávám část sebe, která čekala na probuzení.
Překážky, které potkávám na cestách
jsou to, díky čemu bude nezapomenutelná.
Fyzická námaha a síla vůle
jsou moji strážní andělé.
Všichni si pořád myslí, že velké výzvy
a velká dobrodružství jsou výhradně pro muže,
ale z hlediska vytrvalosti a houževnatosti
na tom ženy nejsou hůř.
Kvůli tomu vznikl náš projekt Cyklisty náhodou.
Chceme jít příkladem ostatním ženám
a sdělit jim: „Zkuste to, jděte za dobrodružstvím, osvoboďte se.“
Rozhodly jsme se, že budeme cestovat jen s mapami bez pomoci GPS.
Myslíme si, že naše výprava tak bude ještě výjimečnější
a dobrodružnější.
Cestovat s mapami je jako vracet se zpět v čase.
Cestování na kole je také zpátečnické,
protože je pomalé a někdy také nudné.
Nápad používat jen mapy
se k tomuto stylu cestování přirozeně hodí.
PRŮSMYK ELK 1 950 M N. M.
V první části cesty nás čekají jedny z nejvyšších vrcholů
Alberty a Britské Kolumbie…
...a až za nimi nás čekají USA.
Třetí den byl velmi těžký.
Upřímně, bála jsem se, že to nezvládnu.
Jsem ráda, že Silvia
s námi sdílí motivující energii. Taky bych ji chtěla sdílet.
Moje energie je ale pomalá a reflektující.
Otázkou je, jak tyto dva elementy vyvážit.
Hned od prvního dne nás zkouší stoupání a prašné cesty.
Někdy vyhrajeme my,
a někdy ony.
Jednou z nejtěžších věcí na cestě jako je tato
je dostatečná hydratace během dne.
Když dojde voda,
musíte hned jednat.
Není nic lepšího než pumpa.
To je neuvěřitelné, takové štěstí.
Zoufale jsme hledaly kemp,
ale bylo plno. Jsme v národním parku,
takže tu nejde tábořit na divoko.
Už jsme byly zoufalé, ale nakonec jsme potkaly jednu ženu,
která nás nechala utábořit na svém pozemku. Navíc nám nachystala
tuto skvělou večeři. Je to naše zachránkyně.
- Jo. - Jo.
- Děkujeme. - Díky.
V pohodě.
Medvědi grizzly se nám zatím vyhýbají,
ale strach z nich máme pořád.
Zdá se, že naše hostitelka
o nich ví hodně.
- Tohle je v průsmyku Highwood Pass. - Ne, nechci to vidět.
Tak tohle je to nejhorší...
Medvíďata s medvědicí.
- Jsou tak roztomilí. - Co?
- Nejsou. - Nejsou roztomilí.
Ne.
- Ale ano, jsou roztomilí... - Jen z dálky.
- Ano, jsou roztomilí, ale jen z dálky. - Ne, nejsou vůbec roztomilí.
MEDVĚDUVZDORNÉ POUZE S PLNĚ UZAVŘENÝMI DVÍŘKY
POZOR, OBLAST S MEDVĚDY
V noci medvěd naše zásoby nesnědl.
V noci hrozně pršelo, ale naštěstí nám bylo ve stanu
a teplém spacáku dobře.
Teď je 7:30 a my si balíme na cestu. Je opravdu zima.
Probudil nás nějaký muž. Prý kousek odsud
mezi 6:00 a 6:30 viděli grizzlyho,
jak kráčí směrem, kam máme namířeno.
Rozhodly jsme se, že se vrátíme a pojedeme po hlavní cestě.
Na setkání s grizzlym ještě nejsme připravené.
Doufám, že mě grizzly nenapadne, až si budu čistit zuby.
Ano.
Medvědy jsme možná vzaly moc na lehkou váhu.
UZAVŘENO Z DŮVODU VÝSKYTU MEDVĚDŮ
Když jsme v Banff kupovaly sprej a zvonečky na medvědy,
byla to jen sranda.
Teď nám ale všude říkají, ať si dáváme pozor.
Dnes se utáboříme tady, v kempu Lower Lake Campground.
Celá tato oblast je uzavřena, protože tu viděli medvědy grizzly.
Jsme teď trochu vyděšené.
Tohle je vaše?
Takže nás v noci ochráníš a teď něco uvaříš.
Jasně.
Já tě zahřeji, až bude tma a zima.
To bude hostina.
Co nám kuchařky nachystaly?
Cizrnu s kuskusem a párky.
Díky specialistce na grilování.
První část naší cesty je u konce.
Byla náročnější, než jsme čekaly.
Teď se blížíme k hranicím s USA.
Necháváme za sebou Kanadu,
přívětivou zemi s širou a divokou přírodou
a neskutečně laskavými obyvateli.
Už jsme skoro na hranicích.
Opouštíme Kanadu a přijíždíme do USA.
VÍTEJTE V USA
Měly bychom být tady.
- Teď bude Stryker. - Jezero Dickey.
Kolem jezera Dickey, a potom sem…
Podívejte, tolik jezer.
Právě jsme přijely do USA.
Přejely jsme hranice.
Jsme v krásném kempu u dálnice.
Po všech těch krásných kempech v divočině
se teď kolem stanu místo medvědů
plíží tuláci.
Konečně jsme ve Whitefish v Montaně.
Vysněné místo na okraji národního parku Glacier National Park.
Skvělé místo pro pauzu.
Přírodní rezervace.
V rezervaci je les,
v lese jezero.
Po hodinách na kole a v prachu
je koupel v jezeře jako znovuzrození.
První dny byly opravdu náročné. Náročnější, než jsme čekaly.
Přestože jsme hodně trénovaly,
tak být skutečně na cestě,
na prašné cestě, je mnohem těžší.
Musíme si znovu zvykat
na hodiny strávené v sedle.
Osm devět hodin denně v teple, chladu, prachu,
se špinavou tváří. Spíme pod stanem,
takže jsme neustále venku,
Doma jsme zkoušely kola s nákladem.
Tady jsou ale opravdu těžká,
protože vezeme jídlo a vodu.
Každá máme tři a půl litru vody.
Cestou jsou náročná stoupání,
takže musíme slézat z kola a tlačit.
To je opravdu vyčerpávající.
Když ale dojdete na vrchol, nějak na všechnu tu námahu zapomenete
a sjezd je největší odměna.
Krásné na takové cestě je, že jedete dál a dál.
Během prvního týdne jsme měly pár těžkých chvil,
které pro nás byly zkouškou.
Trasa Great Divide nás nenechala ani rozkoukat.
Hned od začátku byla náročná.
Občas jsem se cítila opravdu provinile,
protože to já jsem vybírala trasu.
Možná je to pro Lindu moc dlouhé a příliš náročné, nevím.
Viděla jsem, jak bojuje,
a bylo mi jí moc líto.
Myslím, že den volna
nám pomůže nabrat síly.
Nejprve ztratíte pojem o čase.
Potom se úsilí a šlapání
stane takovou rutinou,
že se dostanete do hypnotického stavu.
Doopravdy ztratíte pojem o místě a čase.
Úplně se do cesty ponoříte.
JEZERA COTTONWOOD
Mluvila jsem se Silvií o tom,
jaký to pro ni má smysl. Pořád se snaží hnát kupředu…
MEDVĚDI SCHOVÁVEJTE JÍDLO A ODPADKY
…a má k této výzvě neskutečně soutěživý přístup.
Mně ale radost z cesty dělá také to,
že mohu někdy zastavit,
mohu věci pochopit a mít hodinu na to, abych si uvědomila…
že jsem tady,
že jedu po této trase, po této cestě, na kole.
Opravdu potřebuji malé chvilky, potřebuji přestávky.
Úsilí by nemělo být jediným smyslem.
Měla by to být také radost.
Cesta by měla být obohacující zkušenost,
ne jen samotná výzva.
Nedává mi to smysl.
Ta výzva se mi líbí, ale musí to být zkušenost, která mě změní.
VÍTEJTE V CYKLISTICKÉM ÚTULKU WHITEFISH
Ubytovaly jsme se v Cyklistickém útulku Whitefish.
Na krásném místě pro cyklisty,
které patří ženě jménem Cricket.
Cestujeme na kolech. Pomocí kol mluvíme o posílení postavení žen.
Myslíte, že by kolo mohlo být správným prostředkem
pro ženy v ostatních zemích k tomu,
aby upozornily na posílení postavení žen?
Ano, děláme tady hodně kurzů pro ženy.
Pro mě je nejzásadnější,
že když jsem se sem přestěhovala, mnoho žen se bálo
dělat spoustu věcí.
Já jsem velmi nezávislá,
takže pro mě bylo těžké to vůbec pochopit.
Chci lidem dávat sílu, a to hlavně ženám.
Chci jim dodat sebejistotu, kterou potřebují,
aby se osamostatnily a mohly samy vyrazit
na takovou cestu. Mohou jezdit na kolech, běhat,
vydat se do vzdálených míst, a to vše na vlastní pěst.
Jsou lidé, co vyrazí do neznáma,
a vám to nevadí, protože to znáte.
Jsou ale také lidé, kteří to nikdy nezkusili.
Mají z toho strach, proto se vás snaží
někdy odradit
nebo ochránit. Nevím, co přesně je vede.
Myslí si, že jsme blázni, protože každé léto odjíždíme
na měsíc nebo dva měsíce na cesty.
Nejste blázni, to je skvělé.
Musíme si to naplánovat. Odjíždíme zítra a tři dny nepotkáme žádný obchod.
Vajíčka, protože bílkoviny jsou důležité.
Rýžová směs.
- Ale ne. - Tacos jsou dobré, ne?
Ano, prosím. Děkuji mockrát.
Tohle je na kolech a táboření nejhorší.
Pokaždé musíte všechno vybalit
a znovu zabalit.
CYKLISTY NÁHODOU
Musíme se dostat sem.
E, 23,3.
Čtrnáct… To je devět kilometrů stoupání.
Nahoru až sem, pak dolů, nahoru a dolů. Dá se to ale zvládnout.
F, J…
Začneme stoupáním, a pak se uvidí.
- Musíš to zlomit. - Počkej.
- V řetězu se zasekla větvička. - Počkej. Vytáhni to tudy.
Ne.
Mohlo to dopadnout hůř. Mohl prasknout řetěz.
Nám se to ale podařilo vyřešit rychle.
I kdyby řetěz praskl,
zvládly bychom ho snadno vyměnit.
Děláme chyby.
- Děláme chyby. - Děláme chyby.
Použily bychom spojku řetězu.
Za tři nebo čtyři minuty by to bylo hotové.
Dnes jsme dvakrát zabloudily.
Pořád ještě nepoužíváme GPS, ale jen mapy.
Někdy se ztratíme.
To k dobrodružství patří. Když se ale ztratíme, je to frustrující.
Dnes jsem trochu sklíčená.
Myslela jsem si, že to bude ohromná cesta,
místo toho se ale zdá, že je nemožná.
Po necelých deseti dnech
jsou všichni už vyčerpaní.
Když jsme odpoledne už unavené,
tak se často pohádáme, protože není snadné zvládat všechnu tu námahu.
Když jste unavení, tak je těžké přemýšlet.
Zapomněla jsem, jak vám sedlo může po čase vlézt na mozek.
Už nevím, jak si sednout.
Cítím se hrozně, protože ta cesta byl můj nápad,
a protože často
vypadám jako mrcha, co nechce zastavit,
a chce ujet dalších deset nebo 20 kilometrů.
Bojím se, že nedodržíme plán.
Silvia mě štve,
protože je tak zapálená.
Těžko ji můžete zastavit. Je jako vichřice.
Je mi Lindy líto, protože jsem si jistá,
že tohle pro ni není cesta snů.
Je to cesta mých snů.
Chce mi vyhovět, protože ví,
jak jsou pro mě dobrodružství a celá ta výzva důležité.
Někdy se bojím. Mám strach…
že ta cesta je důležitější než já.
Jako by cesta, dobrodružství a výzva
byly stále v popředí její mysli.
I v každodenním životě musí stále zažívat malá dobrodružství.
V hloubi duše jsem si asi myslela, že ta cesta je částí mnohem delší cesty,
na kterou jsme se rozhodly vydat,
a která představuje nás obě.
JEZERA COTTONWOOD JEZERO SEELEY
Viděly jsme našeho prvního medvěda, nemůžeme se hnout z místa.
Medvěde, běž pryč! Už jdeme!
Medvěd!
- Dělejte hluk. - Medvěde, už jedeme!
Řekla bych mu dobrý den.
Dobrý den.
Kilometry a kilometry na kole Středozápadem.
Dříve nebo později musíte potkat kovboje.
Kovbojská střelba spočívá v tom,
že musíte prostřelit pět balónků jednou pistolí.
Pak pistoli schováte a vytáhnete druhou, kterou musíte prostřelit
dalších pět balónků.
Podle druhu dráhy
musíte někdy oběhnout sud.
Nakonec běžíte do cíle
a časomíra se zastaví.
K našemu velkému překvapení tady jsou jen cowgirls.
Lady cowboy. 21,893.
Dobrá jízda.
Miluji tě.
Omlouvám se. Miluji tě.
Miluji tě, klesání!
Tlačíme kola a zpíváme si hity osmdesátých let.
Ani měsíc nevstoupí.
Hledá, co by udělal.
Dolů, dolů.
- Dolů, dolů. - Mezi hvězdy a lásku.
Holky, my tam nikdy nedojedeme.
To je konec. To nemůžeme vydržet.
- Pojeďme dolů a uvidíme. - Vidíš? Je to tamhle.
Pojeďme dolů. Někoho nakonec potkáme.
To není správná cesta. Budeme se vracet.
Vracet? Jsme tady.
- Pojeďme dolů. - Počkej.
Tohle je vozovka?
Ano, to je vozovka.
Povede k větší zpevněné cestě.
- Ano, pravda. - Kam?
Větší zpevněná cesta povede do Heleny.
Rozhodly jsme se půjčit si auto a vozík,
na který dáme kola.
Z Heleny dojedeme do Butte.
Ano, je to ostuda,
protože jsme chtěly jet celou cestu na kole.
Ale už jsme nemohly dál. Nejsme hrdinové,
není naspěch.
Svezeme se skoro sedm kilometrů,
které bychom jinak musely jet po nebezpečné silnici.
Pořád před sebou ještě máme dalekou cestu.
Někdy se prostě musíte vzdát.
Pravda?
Nevzdáváme se. Díváme se na to každá jinak.
Dnes jsme vzaly kola do wellnessu.
Po 800 kilometrech bláta, prachu, stoupání a klesání
je zkontrolujeme a pěkně vykoupeme. Trochu promazat kolečka
je to nejmenší.
A po kosmetické proceduře přichází volný večer.
Dobrá práce!
MEZISTÁTNÍ SILNICE 15 MONTANA 43
Okolo míst,
země, kde se usadili lidé,
zůstává mnoho nedotčené přírody.
Jedna z nejúžasnějších věcí při cestování na kole
jsou náhodná setkání s dalšími cyklisty,
dobrodruhy a sportovci. Ale také s muži a ženami,
kteří se rozhodli vyrazit na kole
a poznat sebe sama.
Co pro vás jízda na kole znamená?
- Proč jedete po této cestě? - Je to součást mého života.
Bez kola by můj život byl jedna velká chyba.
Někdy cestou na kole potkáte
cyklisty, jako jste sami. Je zvláštní,
že jen kvůli tomu, že oba jedete na kole,
je mezi vámi určité bratrství,
díky kterému mezi vámi rychle vznikne spojení.
Říkáte si různé věci, sdílíte zážitky,
námahu a trasy, kudy jste jeli.
A to všechno s vírou, že ostatní
mají stejný náhled na svoji cestu
a kolo.
Tady v Montaně jsou lidé pyšní na to, že mají hodně krav.
Tohle je býčí plemeno Angus. Bylo nám řečeno,
že tu žije třikrát více krav než lidí.
Je tu 2 500 000 krav a jen milion obyvatel.
- Ahoj. - Dobré ráno.
Je už šest a my mrzneme.
Je 7:15. Odjíždíme.
Povedlo se nám sice vstát brzo, ale uvědomily jsme si, že je moc zima.
Půl osmé je můj limit pro odjezd.
V Montaně je opravdu málo lidí.
Když vyrážíme takhle brzy ráno,
máme všechny louky
a nekonečná pole
jen pro sebe.
A pak, když to nejméně čekáte,
narazíte na montanská filmová studia.
Je to tu krásné. Nikdo z nás to nečekal.
Vypadalo to jako ve filmu. Byly jsme ohromené.
Jestli najdeme zlatou hroudu, koupíme si dodávku.
Musíš prosít velké kusy
a pak dát je do vody.
Zlatá hrudka.
Podle barvy to nebude ono.
Čeká nás krátký úsek stoupání…
JEZERA RED ROCK LAKES
…před hranicemi Idaha.
Pak budou národní parky ve Wyomingu.
ŘEKA WARM
Sjely jsme z montanských hor a poprvé za celou dobu
jsme jely dlouhý rovinatý úsek
po širých pláních.
V takové dny se člověk může začít nudit.
Nuda je součástí pomalého cestování na kole.
Na to si musíte zvyknout.
Nekonečná cesta.
Někdy jsou také chvíle,
kdy je vaše mysl prázdná a vy se cítíte unavení.
Šlapete, soustředíte se na asfalt,
na zem, na točící se kola.
Pro mě dobrodružství znamená bádání,
objevování něčeho.
Na této cestě si připadám jako objevitelka.
Doma se pořád musím ujišťovat o své ženskosti,
abych byla taková, jakou mě lidé chtějí, stejně tak i v práci.
Tady je to jiné.
Nemusím se bát, že by mě někdo soudil,
ani nemusím vyhovovat ostatním lidem.
Není problém si tady nemýt vlasy tři dny,
mít modřiny na nohách
a prostě se soustředit na svoje pocity,
dojmy z cesty, emoce a ubíhající cestu.
SLEPÁ ULICE
Dobrá. Tohle se dá otevřít, ne?
- Ano! - Ano!
JEZERA RED ROCK NÁRODNÍ PŘÍRODNÍ REZERVACE
Honem!
Uvidíme se, až přestane pršet. Tak zatím.
- Prší. - Máme hrozný hlad.
Ale protože prší, nemůžeme jíst.
Trpělivě čekáme v naději, že přestane.
Když nepřestane, sníme se navzájem.
Došla nám voda.
Tentokrát táboříme, takže zkusíme nabrat nějakou vodu tady.
Hele, to jsou srnčí stopy.
Jsem netrpělivý člověk.
Snažím se být co nejtrpělivější,
jenže ve čtyřech to je samozřejmě těžké…
Čtyři tempa, čtyři mysli,
čtyři různé formy bytí. Ráno se zlobím.
Zabere nám hodinu a půl, někdy dvě, než vyrazíme.
Z toho šílím. Často…
našich každodenních 90, 100 kilometrů začínám s trochu špatnou náladou.
Jde o to, že jsem z toho fakt nasraná.
Celý den si stěžuje.
Moc stoupání, moc kilometrů,
moc námahy.
Kam si myslela, že jede? Do Venta?
Z Turína do Benátek?
Nebo do Skalistých hor?
Plánovala to měsíce.
Jestli se jí nechtělo, mohla mi to říct.
Pohádala jsem se se Silvií kvůli tomu,
že to chce ujet moc rychle.
Naše názory se jako vždy liší.
Myslím si, že dříve
jsme souzněly,
a řešení, kompromis pro obě, bychom našly snadněji.
Letos je to trochu těžší, protože Silvie hledá spojence,
který s ní udrží tempo.
Usiluji o to, abych měla den…
kdy budu mít trochu času na psaní,
kdy budu moci dělat i jiné věci, odpočívat,
mít trochu času pro sebe.
Jsem velmi soutěživý člověk.
V životě i při basketbalu.
Někdy bych chtěla ujet víc kilometrů, ale místo toho musíme zastavit,
protože jedna z nás je pozadu,
protože se potřebuje napít,
protože jsme ráno vyrazily pozdě,
Protože má někdo hlad. Kdybych jela sama, byla bych rychlejší.
Vím, že to není závod,
ale líbí se mi to, že máme nějaký cíl.
2 921 M N. M.
Někdy, když jedeme dlouho do kopce,
hlavně po prašných cestách,
opravdu se trápíme.
Vidím, jak moje kamarádky bojují
a Linda skoro trpí.
Přemýšlím nad tím, co tady vlastně děláme, co tady dělám já
a jaký je smysl naší cesty.
Mohla bych být na pláži a popíjet mojito.
Mohla bych odpočívat, jak to všichni v létě dělají.
Asi jsem trochu masochista,
ostatně, jako jsou všichni cyklisté
v tom smyslu,
že námaha a únava ke sportu patří.
Bože stoupání,
bože rovin, proč jsi nás opustil?
Když vyjedu na vrchol průsmyku,
jsem skoro hrdá,
že já a moje nohy byly schopné to vyšlapat.
Pak následuje sjezd.
Sjezd je čirá radost,
svoboda, chvíle štěstí, kterou nelze popsat.
Asfalt.
Vidím asfalt na konci tunelu.
Ten, co vymyslel asfalt, je génius.
Beton je geniálnější než penicilin.
2 170 M N. M.
Ne, počkej.
Tak, a je to.
Mám to. Díky.
Dnešek je velmi náročný. Od rána jedeme po polní cestě.
Od sedmi, osmi.
Jedeme už mnoho hodin od časného rána.
Nakonec jsme zase našly asfaltovou cestu.
Už jsme ale nezvládaly dojet do dnešního cíle.
Zoufale jsme hledaly pomoc
a nakonec jsme dojely sem.
Měly jsme opravdu štěstí, že jsme potkaly tuto úžasnou ženu,
která se s námi podělí o tohle krásné místo.
Myslím si, že kola
a námaha s nimi spojená je to, co v lidech vzbuzuje laskavost.
Možná kvůli tomu jsou na nás lidé hodní.
Myslím si, že tihle lidé zažívali podobné dobrodružství jako my.
„Dlouhý horký den se spoustou stoupání od jezera Brooks.
Špatně jsem odhadl množství vody a při sjezdu jsem se trápil.“
Ano.
Je tady opravdu šílený sjezd.
Chápu, že taky chtěli jet na stejné místo
jako my.
„Děkujeme mnohokrát za pohostinnost.“
Ano, tohle místo se nachází přímo na trase mezi
šíleností života. Myslíte si, že se můžete dostat do města,
ale tam je to vlastně šílené, takže… Jsou z Manchesteru.
My napíšeme něco podobného. „Děkujeme, že jste nám zachránila život.“
- Páni, meloun. - Panebože.
To je ale dar.
Chcete se podívat? To je meloun, jíte meloun?
Ano, jistě. Ó můj bože, děkujeme.
- Dobrý den. - Po tak dlouhém dni vám pomůže.
- Ano. - Děkujeme.
To je neuvěřitelné. Je to tak milá žena.
- A donesla nám meloun. - Bože, děkuji.
Zeptali jsme se jí, jestli máme zaplatit, ale nic po nás nechtěla.
- Je to krásné místo. - Ona nechce zaplatit.
My pro ni nic nemáme. Ona ale řekla:
„Mám tu vás.“
Ano. A já meloun miluji. Ona ho nenávidí.
KONEC VOZOVKY BĚHEM ZIMNÍCH MĚSÍCŮ CESTA UZAVŘENA
Po několika dnech v poušti Wyomingu
jsme teď v úplně jiném prostředí.
Jsme v údolí Battle Creek.
Blížíme se
k vysokým a náročným horám.
Očekávám, že nás to v Coloradu bude stát mnoho námahy.
Bude to ale také příjemné.
Doufám, že to bude víc příjemné než namáhavé. Ne.
Každý přece chce víc námahy než uspokojení.
Jedno z životních kréd Silvie Gottardi.
První píchnutí
po nějakých 1 500 kilometrech. Myslím, že jsme měly opravdu štěstí.
I tak je to ale otrava. Musíme všechno sundat.
Je to samozřejmě zadní kolo. To je vždycky komplikovanější.
Každá z nás má náhradní duši.
Já budu muset obětovat tu svoji.
Musíme také zkontrolovat plášť.
Slyšela jsem nějaký divný zvuk.
Které je špatné?
- Dobrá. - Jdeme na to.
Tady ji máme. Opravíme ji, nebo vyměníme?
Tady je malý kamínek.
Jen aby to lepilo, jinak…
To je dobré.
Ne, to je dobré.
- Kde je ventilek? - Tady.
Takhle je to správně. Tady?
- Spíš na ten malý. - Tady.
Ano!
Nejrychlejší zastávka v depu.
VODA ZDARMA NA GDMBR
Páni!
Podívejte, tolik občerstvení!
To je tak milé. Projíždíme oblastí,
kde skoro sto kilometrů není žádná voda, a někdo tu nějakou nechal.
Chladící box s vodou a občerstvením.
CYKLISTY NÁHODOU
Tady je lidí.
Jedeme.
ZDE ŽIJÍ LOSI!
PRACOVNÍ CENTRUM LYNX PASS KRAJINNÁ OBLAST ROUTT
Stoupání v Coloradu jsou opravdu dlouhá,
ale ne tak náročná jako ta v Montaně.
Díky své délce jsou pro nás opravdu těžká,
protože doma jsme táhlá stoupání
dlouhá 20 nebo 30 kilometrů
netrénovaly.
Jsou vyčerpávající.
Výšková nemoc nás zatím netrápí,
dýchá se nám ale hůř.
Jedeme pomaleji
a ztěžka, ale okolí
je opravdu malebné. Ta námaha za to stojí.
Už jsme ujely 2 000 kilometrů.
Na cestě jsme už skoro měsíc
a já se cítím silnější a víc ve formě.
Dělám věci, které jsem nečekala, že někdy budu dělat.
Stoupání, která bych považovala za nemožná,
teď nějak zvládáme.
Jenže když jsme na kopec vyjely tentokrát,
našly jsme za ním další horu, ale neviditelnou.
Nezasáhla naše nohy, ale srdce.
Linda se trápí.
Cítí se špatně, protože dostala špatné zprávy z Itálie.
Její švagrová umírá.
Nikdo to nečekal,
jinak bychom tak dlouhou cestu nenaplánovaly.
Cítím se špatně, když vidím,
jak se trápí, jak je bezmocná.
Když jsem psala bratrovi
a synovcům a oni mi to napsali,
strávila jsem
den nebo dva v hrozných úzkostech.
Mám strašné sny.
Připomíná mi to moji matku.
Cítím se kvůli tomu špatně, protože vím, jako to je,
když někdo blízký…
umře tak náhle.
Nesnáším být bezradná. Chtěla bych Lindě pomoci.
Možná bychom se měli míň bát žít, a ne umírat,
protože jinak riskujeme,
že ze strachu nad tolika věcmi
nebudeme žít život, jaký chceme.
Tahle cesta je možná také útěk od reality.
Kde je to? Už jsme tam?
Ano, už jsme tam!
PRŮSMYK MARSHALL PASS 3 305 M N. M.
Jsme mrtvé.
Vezmi moje záda, rozlámej je na kousíčky…
- … a zahoď je. - Průsmyk Marshall Pass dobyt.
Psychicky jsem vydržela hodně.
Dnes oslavujeme přesně měsíc na cestě.
Za odměnu jsme našly tuhle krásnou
nóbl chatu
a vaříme
italské bio těstoviny s tuňákem.
Schovaly jsme se tady, protože jsme už v téhle prérii
několik hodin, a neviděly jsme jediný strom.
Tohle je jediný způsob, jak se ukrýt před sluncem.
Je tu cedule, že je chata nestabilní a nebezpečná.
Rozhodly jsme se, že bude lepší nechat se zabít spadlým trámem
než horkem…
Nejlepší bude umřít ve stínu a najedené.
Po pauze na oběd v osamocené pětihvězdičkové chatě
nás čeká stoupání na nejvýše položený průsmyk celé cesty.
Počasí ale nevěstí nic dobrého.
Jsme v průsmyku Indiana Pass.
Prší, padají kroupy a je šílená zima.
Uhodily dva blesky a já řekla: „Co to děláme?“
Když jsme jely dolů, cesta byla čím dál tím víc zablácená.
V jednu chvíli jsem…
Ne, že bych zpanikařila, to určitě ne.
Prostě jsem nemohla najít cestu.
Co budeme dělat? Lilo jak z konve.
To krupobití opravdu bolelo.
Kroupy byly tak velké.
Na hlavách jsme měly helmy, ale do kůže a nohou to bolelo.
Zkoušely jsme se schovat pod kola, ale to moc nešlo.
V jednu chvíli jsem si říkala: „Tady chci cestu ukončit.“
Moje uši.
Ty ruce mě tak bolí.
- Vidíš? - Trochu mokro?
Nikdy mě venku nechytl
takový déšť a krupobití…
Je to šílené. Jsem rozbitá.
Jdu si zavolat taxi. Počkám vás na konci tohohle zasranýho výletu.
- Ne, miláčku. - Nasrat.
Zvládly jsme to!
Mlč. Je mi z toho už kurva špatně.
Ten buldozer…
by nás mohl nabrat i s koly.
- A jely bychom. - A jely bychom.
Tady vidíte důkaz toho, jakým deštěm a blátem jsme projely.
Tohle bláto jsme měly i na sobě.
Trochu jsme ho očistily.
K velké radosti toho,
kdo uklízí záchody v dole.
PRŮSMYK INDIANA PASS
Po průsmycích ve výšce přes 3000 metrů v Coloradu
klesáme do pouští Nového Mexika,
poslední štace naší cesty.
Oslavíme to tady
na těchto kolejích.
Poslední průsmyk v Coloradu.
A teď dolů do Nového Mexika!
Když bůh dá, až přijedeme do Nového Mexika…
Tortillas! Vamos, vamos, arriba, arriba, arriba!
VÍTEJTE
VÍTEJTE V NOVÉM MEXIKU, OKOUZLUJÍCÍ ZEMI
Dojely jsme do Nového Mexika. Jak to oslavíme?
- Margarita. - Margarita.
HISTORICKÁ TRASA NOVÉ MEXIKO
Vím, že to tak nebude, ale představuji si tu pouště.
Místo toho nás ale každý den čekají další horské průsmyky.
Poslední dny budou opravdu těžké.
Nebude tam žádná voda.
Všichni nás varovali, jaké je v Novém Mexiku hrozné teplo.
Došla nám voda. Naštěstí jsme potkali chlapíka,
který nám nějakou vodu dal. Měly jsme velké štěstí.
- Děkujeme mockrát. - Není zač.
- Děkujeme.
Dojely jsme do města Pie Town…
KOLÁČE OTEVŘENO
…které je vyhlášené svými koláči. Pojďme, jdeme ochutnat.
Podívejte se na to.
TŘEŠEŇ
BORŮVKOVÁ NOC PLNÁ HVĚZD
ČAS NA KOLÁČ
Sakra, tohle je fakt dobrý.
Je to vynikající.
- Aha, chápu. - Jasně.
Ať žije Pie Town.
Město koláčů.
Přijely jsme do Pie Townu
a našly tenhle hostel. Ubytování zdarma pro všechny.
Jmenuje se Toaster House,
protože je plný toustovačů.
Vůbec nechápu, proč Linda nechce přespat
na tomhle krásném místě. Dokonce je to zdarma.
Nevím jak ty, ale já si postavím stan.
Viděli jsme ten pokoj. Vypadá, jako by tam na těch matracích
měsíce drželi unesené lidi. Jsou flekaté.
Je tam divný chlap. Vypadá jako z filmu Into The Wild.
Jako kdyby si dal nějaké houbičky,
a nikdy se z toho nevzpamatoval. Není to moc přívětivé.
- Vy žijete na kole? - Ano, paní. Žiji na kole.
- A to pořád cestujete? - Deset nebo osm let.
- Opravdu? - Ano.
Když jsem sem přijel, nikdo tu nebyl.
Myslím, že jsem nikoho nepotkal.
Myslím, že přijede dost lidí. Potkaly jsme další čtyři cyklisty.
Večer tu bude plno. Asi se utáboříme venku.
Možná se venku utábořím já.
Ne, neboj. Přijedou další dva kluci.
- Takže se neboj. - Ne, myslím, že budu tábořit. Myslím…
že vám vypadnu z cesty.
- Neboj se, my se teď jdeme najíst… - Ne.
…bude to v pohodě. Neboj.
Jsme v tomhle šíleném domě. Atmosféra je ale moc vtipná.
Dnes večer připravíme vynikající špagety s rajčatovou omáčkou.
Ale protože jsme tady nic nenašly,
máme americké špagety a Prego.
Tradiční italská omáčka. Mám trochu strach.
- Co je v tom šuplíku? To není možné. - Je tady úplně všechno.
- Tady je máme. Vařečka. - Skvělé.
Podívej se, co tady pro tebe mám.
Usmažíme ještě trochu cibule. Posviť sem.
- Italské špagety pro všechny. - Díky.
Je to jako… Jak se řekne colla?
Lepidlo.
Proč cestuješ sama?
Nemám s kým cestovat. Všichni mají rodiny a normální životy.
- Jsou tak nudní. Nevím. - Ano, nudní.
Já pořád potkávám lidi.
Je to sranda. Bylo by to jiné,
kdyby tu nikdo nebyl. Na téhle trase je ale tolik cestovatelů.
Jste tu pořád s někým.
Dnes v noci několik hodin pršelo.
Teď ráno to vypadá, že možná ještě bude pršet.
Obloha je tak šedá a předpověď není nejlepší.
Měly jsme jet tři dny pouští
po prašné cestě. Měla to být trochu divočejší část.
Teď to ale vypadá, že pravděpodobně
pojedeme po silnici.
Je teď hodně bláta, a na to nemáme vhodná kola.
VÍTEJTE
1 902 M N. M.
Jsem trochu dojatá, protože jsme dojely na místo zvané Hachita.
Na hranice s Mexikem
a do konce naší cesty
zbývá asi 80 kilometrů. Je to zvláštní,
že zítřek bude náš poslední den na kolech.
Na kolech jedeme 50 dnů
a je to pro nás už rutina. Vstát v šest, nasednout na kolo,
zkontrolovat zásoby, podívat se do mapy,
dojet na stanovené místo.
Myslím, že mi to bude chybět.
Je pravda, že jsem unavená,
ale také šťastná,
že jsme dorazily na konec této cesty.
Vyrazily jsme, jely na kolech
a tak uplynulo 4 000 kilometrů.
Jsem ráda, že jsem to zkusila, ale bylo toho na mě moc.
Sportovní výzva mi nestojí za to potěšení
ze setkání s živými bytostmi a zastávek.
Linda je hodně cynická. Často říká, že už toho má dost, že je unavená,
že už se nemůže dočkat, až dojedeme. Myslím si ale,
že v hloubi duše je taky hodně šťastná.
Byla to pro mě velká námaha.
Na konci na to zapomenete. Už jsme tady.
Už je tu jen radost, že jsme to zvládly. Je to skvělé.
Pamatujete si jen malé střípky, jako ve filmu.
Ukládáte si všechny skvělé chvíle,
všechno, co se nám povedlo. A taky námahu.
Stane se z toho ale stejně jako ve filmu jen příběh v minulosti.
Běž, běž!
CELNÍ A POHRANIČNÍ STRÁŽ USA
- Je takové horko. - Dej mi pusu.
- Zvládly jsme to! - Nevím, jestli přežijeme
tu hodinu čekání v horku.
Ale zvládly jsme to.
STÁTNÍ HRANICE USA
Je to neuvěřitelné, že zítra… Já nevím.
Že zítra vstaneme a pojedeme autobusem na letiště ve Phoenixu.
To bude opravdu zvláštní.
Tohle je ta nejdelší cesta, jakou jsme s projektem Cyklisty náhodou ujely.
Byla to pro nás zkouška.
Myslím, že někdy také pro nás, jako pro pár.
Hotovo, je konec.
Pořád si to ještě úplně neuvědomuji. Asi budu muset něco napsat,
abych si uvědomila, že je opravdu konec.
Jste 24 hodin denně
v tom, na cestě, dřete v prachu.
Kilometry musí ubíhat, protože jinak nedorazíte do cíle.
Dalo mi to lepší představu o částech světa,
které nejsou tak úchvatné,
ale ohromné svojí velikostí a prázdnotou.
A ta města duchů, kde nikdo nežije.
Je to něco, co ve vás zůstane.
Tím spíš, když jedete na kole, protože do toho vkládáte svoji energii.
Je to úplně jiné.
Ten pocit, když jste zranitelní k živlům
a velkým kamionům, které vás předjíždí na dálnici.
Ten pocit, že jste tak malí a osamocení
uprostřed ničeho
je krásný.
Vím, že mi bude chybět
a Lindě taky.
Překlad titulků: Jan Derfler