Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg ville gerne afsted.
Det var en tur, jeg havde drømt om længe.
4000 kilometer på cykel fra Canada til New Mexico
langs Rocky Mountains.
Da jeg foreslog Linda...
SILVIA GOTTARDI
...at vi kunne tage denne tur,
troede jeg aldrig, hun ville tage med,
for det er en lang tur. Den er krævende og farlig,
men nu er vi her. Det er helt fantastisk.
Jeg glæder mig til at cykle afsted i naturen.
Vi skal på...
LINDA RONZONI
...et cykeleventyr.
Når jeg tænker på alle de kilometer nu, er det lidt skræmmende.
Kløften The Great Divide adskiller Stillehavet fra Atlanterhavet.
Et legendarisk stykke vej, som har inspireret tusinder.
En vej, som udfordrer, opfordrer, og jeg tager udfordringen op.
TO KVINDER PÅ CYKEL
FRA CANADA TIL MEXICO IGENNEM BJERGENE
BJØRNETUREN
Cyklerne er klargjorte, vi har købt de nødvendige ting,
også bjørnespray.
To bjørnesprays og to klokker, et sæt til hvert par.
Vi vil gerne se bjørne, men på lang afstand.
Nej, det vil vi ikke.
Vi er bange for bjørne.
-Okay. -Hvad hvis man møder en?
Hold jer i ro,
og træk jer langsomt væk.
Hvis... Bjørne er ikke aggressive, medmindre de bliver skræmte.
Hvis den bliver truende, så finder du bjørnesprayen frem,
træk her, og sprøjt i den retning.
For mig og Linda er det vores bryllupsrejse.
Vi blev gift for en måned siden, ikke den normale bryllupsrejse.
Begrænset afslapning og hårdt arbejde.
Vi er fire.
RAMONA LINZOLA SIMONA PEZZANO
Ramona og Pez skal med for at hjælpe med at filme og planlægge.
De skal også cykle.
Kom nu.
Lige nu er jeg ret træt. Det var en lang flyvetur.
Jetlag.
Jeg ville køre ned her og slå lejr et sted langs floden.
Kun ned ad bakke.
-Men hvis vi er udkørte... -Når du er træt...
En, to, tre, fire.
På dag seks er vi på hotel.
Vi skal sende seks dages forsyninger til Whitefish.
To, fire, seks...
13, 14, 15, 16.
Klar, parat, afsted!
Når vi står op om morgenen,
bliver vi blæst bagover af den vilde natur.
Jeg er virkelig glad.
Byen, hvor jeg bor hele året, er for lille til mig.
At rejse er godt.
Når jeg opdager nye områder og skubber til mine egne grænser.
Så finder jeg mig selv.
Jeg konfronterer de sider, som bare venter på at blive vækket.
De hindringer, jeg møder, er det, der gør det mindeværdigt.
Fysisk aktivitet og sjælestyrke er mine skytsengle.
Andre tror altid, at store udfordringer
og eventyr er forbeholdt mændene,
men i forhold til udholdenhed er vi kvinder ikke underlegne.
Vores projekt Cyklist ved en tilfældighed er opstået ud fra den tanke.
At være et eksempel for andre kvinder
og sige: "Prøv nu, tag på eventyr, vær fri".
Vi har besluttet at rejse uden GPS og kun bruge kort,
fordi vi tror, det gør turen mere speciel,
eventyret bliver virkeligt.
Når man sætter sin lid til kortet, er det lidt som i gamle dage.
At cykle turen er i sig selv gammeldags, fordi det går langsomt, man keder sig,
så ideen med at bruge kort
var faktisk en naturlig del af denne form for rejse.
På første del møder vi nogle af de højeste tinder
i Alberta og British Columbia…
...før vi forlader Canada og kører ind i USA.
Tredjedagen var meget hård.
Jeg var bange for, at jeg ikke kunne klare det.
Jeg er glad for, at Silvia udstråler
stor energi, men jeg vil også gerne dele ud af min,
som er mere eftertænksom og langsom.
Vi skal balancere disse to elementer.
Stigninger og grusstier var en stor udfordring fra start.
Vi overvandt en del, men de havde overtaget.
Noget af det sværeste på sådan en tur
er at få nok at drikke i løbet af dagen.
Når vandflasken er tom, så skal der handles.
Der er ikke noget bedre, vi bruger en pind.
Vi har været fantastisk heldige.
Vi ledte desperat efter et sted at overnatte,
men der er fuldt optaget, og da det er en naturpark,
må vi ikke bare slå telt op, hvor vi vil.
Vi var helt modløse, så mødte vi denne kvinde,
som lod os slå telt op på hendes område
og lavede middag til os. Hun reddede os.
Sådan!
-Mange tak. -Ingen årsag.
Indtil nu har vi undgået at møde en gråbjørn,
men vi er stadig meget bange,
og damen her kender udmærket til situationen.
-Det her er i Highwood Pass. -Jeg vil ikke se det.
Det her er det værste, bjørneunger med deres mor.
-De er så søde. -Hvad?
-Nej, de er ikke søde. -Nej.
-De er søde... -De ser søde ud langt fra.
-De er søde, hvis de holder afstand. -Nej, de er slet ikke søde.
HUSK AT LUKKE LÅGET HELT FOR AT HOLDE BJØRNENE VÆK
ADVARSEL BJØRNE I OMRÅDET
Der var ingen bjørne, der tog vores mad i nat.
Det regnede helt vildt i nat, men vi havde det fint
i vores telte og varme soveposer.
Men her klokken halv otte er det virkelig koldt.
Vi blev vækket af en mand, som fortalte, at lige her bag os
så de en bjørn omkring klokken seks,
den gik i den retning, som vi skal.
Så vi har besluttet at køre tilbage og tage hovedvejen,
for vi er ikke helt klar til at møde en bjørn.
Jeg håber ikke, jeg bliver overfaldet, mens jeg børster tænder.
Ja.
Måske har vi taget lidt for let på det med bjørnene.
INGEN ADGANG LUKKET PGA. BJØRNE
I Banff var det bare lidt sjovt, at vi købte bjørnespray og klokker,
men nu får vi hele tiden at vide, at vi skal være forsigtige.
I aften skal vi sove her på Lower Lake campingområdet,
og hele det her område er lukket, fordi de har set nogle bjørne.
Lige nu er vi lidt bange.
Er det dit?
I aften redder du os og sørger for mad.
Selvfølgelig.
Jeg skal nok varme dig, når det bliver koldt og mørkt.
Det her er et Lucullan-måltid.
Kokken har sørget for kikærter med couscous og pølser.
Tak til barbecuekokken.
Første del af turen er ved at være slut.
Det var noget mere krævende, end vi havde regnet med.
Nu nærmer vi os grænsen til USA og forlader Canada,
som bød os velkommen med al sin storhed og vildskab
og uforlignelige imødekommenhed.
Vi er næsten ved grænsen. Nu forlader vi Canada og kører ind i USA.
VELKOMMEN TIL USA
Vi skal være her.
-Vi kører ad Stryker. -Dickey Lake.
Dickey Lake, og så ned her...
Se alle de søer.
Vi er lige kommet til USA.
Vi kørte over grænsen.
Vi er på en skøn campingplads langs en motorvej.
Efter de flotte campingsteder i vild natur med bjørne lige uden for teltet,
ser vi nu vagabonder i stedet.
Endelig er vi i Whitefish i Montana.
En drømmedestination i udkanten af Glacier Nationalpark.
Det perfekte sted til en pause.
Et naturreservat
i reservatet, en skov
i skoven, en sø.
Efter mange timers cykeltur og støv
var det som at blive født på ny, da vi hoppede i søen.
De første dage var virkelig hårde, hårdere end forventet.
Selvom vi havde trænet, når man så er i gang,
på støvede stier, så er det bare hårdere.
Vi skal lige lære at sidde i sadlen i så mange timer.
Otte, ni timer dagligt med varme, kulde, støv,
skidt i ansigtet og være udenfor hele dagen,
fordi vi overnatter i telt.
Hjemme testede vi belastningen. Men her er det meget tungere,
fordi vi har tilføjet mad og vand, vi har tre en halv liter hver.
Og der er nogle stigninger,
der er så krævende, at vi må stå af og skubbe.
Det er ret skræmmende,
men når vi er på en bakketop, så glemmer vi det lidt,
og nedturen er den største belønning.
Det skønne ved sådan en tur er, at man er i gang hele tiden.
I løbet af den første uge har vi haft nogle meget svære stunder,
som har været en udfordring.
Kløften har ikke givet os ret lang tid til justeringer,
og starten var ret hård.
Til tider følte jeg en stor skyld,
fordi det er mig, der har valgt ruten.
Måske er den for lang og for hård for Linda. Jeg ved det ikke.
Jeg kunne se, hun kæmpede, og jeg havde ondt af hende.
Jeg tror, en dags hvile vil gøre os godt, så vi kan lade op.
Først mister man tidsfornemmelsen.
Og det at køre pedalerne rundt bliver så ensformigt,
og man kommer nærmest i hypnose.
Man mister virkelig fornemmelsen for tid og sted.
Man fordyber sig i turen.
COTTONWOOD SØERNE
Jeg talte også med Silvia for at forstå hende. Hun presser altid på...
HOLD ØJE MED BJØRNE
...og hun ser udfordringen som en konkurrence.
Men hvis jeg skal nyde turen, skal vi også stoppe op,
forstå hvad der sker, have en time, hvor jeg mærker,
at jeg er her, Jeg er lige her, på vejen, på cyklen.
Jeg har virkelig brug for små øjeblikke, slap-af-tid.
Arbejdet skal ikke kun være for turens skyld.
Det skal også være en fornøjelse.
Turen skal være en berigende oplevelse, ikke kun en udfordring.
Det giver ikke mening.
Jeg er glad for udfordringen, men det skal være lærerigt.
VELKOMMEN TIL WHITEFISH BIKE RETREAT
Vi boede på Whitefish Bike Retreat.
Et skønt sted til cyklister, som er ejet af en kvinde, Cricket.
Vi bruger cyklen til at italesætte kvinders kompetencer.
Tror du, at cyklen er det rette redskab
for kvinder, også i andre stater, til at tale om kvinders kompetencer?
Ja, vi har mange kurser for kvinder her,
og det vigtigste for mig,
da jeg flyttede hertil, var mange kvinder bange
for at gøre tingene selv.
Jeg er meget selvstændig,
så det var fremmed for mig bare at forstå det.
Så jeg vil gerne styrke andre, kvinder især.
Jeg vil give dem den selvtillid, de har brug for,
så de kan tage afsted alene, så de tror på,
at de kan tage på tur selv. At de kan cykle,
tage til afsides områder, og at de kan gøre det selv.
Folk, der tager ud i det ukendte, og som har det godt med det, ikke.
Mange har ikke prøvet det.
De er bange for det, så på en måde holder de lidt igen
eller beskytter andre, jeg ved ikke, hvad de tænker.
Andre synes, vi er skøre, fordi vi tager afsted hver sommer
to måneder, eller en måned for at rejse.
I er ikke skøre, det er sejt.
Vi skal lave en plan. Der er ingen butikker de næste tre dage.
Æg. Protein er vigtigt.
Rismix.
-Nej, gutter. -Tacos er godt.
Ja, tak. Mange tak.
Vi har lidt udfordringer med cykler og camping.
Alt skal pakkes ud hver eneste gang, og så skal alt pakkes ned igen.
CYKLIST VED EN TILFÆLDIGHED
Vi skal bare herhen.
E, 23,3.
14'eren... det er 9 km opad.
Opad hertil, så ned, så op og ned, men det er muligt.
F, J…
Vi starter med bjerget. Vi ser, hvad der sker.
-Knæk den. -Hold fast.
-Der sidder en gren i kæden. -Træk her.
Nej.
Det kunne være værre. Kæden kunne være knækket.
Vi fandt ud af det.
Men hvis den var knækket, kunne vi sagtens have skiftet den.
Fejl.
Fejl, fejl.
Vi kunne have gjort det hurtigt. Tre-fire minutter, så var det overstået.
Vi er kørt forkert to gange i dag.
Uden GPS, vi bruger kort, og hvis vi kører forkert,
så er det bare en del af eventyret. Det er bare frustrerende.
I dag er jeg lidt modløs.
Jeg troede, det ville være fantastisk, men nu ligner det en umulig tur.
Efter mindre end ti dage er alle helt slidte.
Om eftermiddagen, når vi er udmattede,
så skændes vi, for det er rigtig hårdt.
Det er svært at tænke, når hovedet er træt.
Jeg glemte, at sadlen ryger op i hovedet efter noget tid.
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal sidde.
Jeg har det skidt, det var min ide,
og fordi ofte vil jeg fortsætte og køre 10 eller 20 kilometer mere.
Vi skal helst holde planen.
Silvia gør mig vred, fordi hun er så entusiastisk,
hun er en mundfuld. Hun er lidt som en tornado.
Jeg har ondt af Linda, jeg er sikker på,
det her ikke er hendes drømmetur.
Det er min drømmetur.
Hun driller mig, hun ved,
hvor stort mit behov for eventyr og udfordring er.
Nogle gange bliver jeg bange. Jeg tænker på,
om turen er vigtigere end mig.
Turen, eventyret og udfordringen
er altid det, der kommer først.
Til hverdag har hun også brug for eventyret for at være i live.
Inderst inde har jeg nok vidst, at turen er en meget større tur,
som vi besluttede at tage,
og som repræsenterer os meget godt.
Vi har set en bjørn, men nu er vi skrækslagne.
Gå væk, bjørne! Vi kommer!
Bjørn!
-Lav noget larm. -Bamser, vi kommer!
Jeg ville sige hej.
Goddag.
Når man cykler ude i Midtvesten, så støder man ind i nogle cowboys.
Godt, skydning til hest vil sige, at man skyder fem balloner med en pistol.
Så lægger man pistolen væk og tager en anden frem
og skyder fem balloner mere.
Afhængig af banen skal man måske rundt om en tønde,
og så er det hjem, og tiden stopper.
Til vores store overraskelse er der kun to cowgirls her.
Lady cowboy. 21,893.
God stil.
Jeg elsker dig
Undskyld, jeg elsker dig
Jeg elsker dig
Jeg elsker dig, nedkørsel!
Vi synger 80'er hits, mens vi skubber.
Ikke engang månen ved Hvad den skal lave
Ned, ned
-Ned, ned -Mellem stjerner
Piger, vi når aldrig frem.
Det her er desperation. Vi kan ikke mere.
-Lad os køre nedad. -Det er lige derovre.
Lad os køre ned. Vi møder nok nogen.
Forkerte vej. Vi får et lift tilbage.
Et lift? Vi er her.
-Lad os køre ned. -Vent.
Er det ikke en asfalteret vej?
Hvis den er asfalteret, så fører den til en større vej.
-Godt så. -Hvor?
En større vej fører til Helena.
Vi besluttede at finde en lille vogn bare til cyklerne.
Fra Helena skal vi til Butte.
Det er en skam, for vi ville gerne cykle hele vejen,
men vi kunne ikke mere, vi er ikke helte.
Vi skal ikke skynde os.
Nu får vi et lift og sparer næsten syv kilometer,
som vi skulle have kørt på en farlig vej.
Der er stadig langt på cykel.
Nogle gange må man overgive sig, Ikke?
Det er ikke overgivelse. Man kan se det på forskellige måder.
I dag var cyklerne i spa.
Efter 800 kilometer med mudder, støv, stigninger og nedkørsler,
så er et bad, tjek og smøring af gearene det mindste, vi kan gøre.
Efter ansigtsløftet er der en friaften for alle.
Godt arbejde!
Langs disse områder, hvor mennesket har slået sig ned,
er der lange, øde strækninger.
Noget af det mest spændende ved at cykle
er det tilfældige møde med andre cyklister,
rejsende, sportsfolk, men også mænd og kvinder,
som har valgt at tage afsted, cykle ud i naturen for at finde sig selv.
Hvad betyder cykling for dig?
-Hvorfor cykler du her? -Det er en del af mit liv.
Uden cykling ville mit liv være en fejltagelse.
Nogle gange møder man andre cyklister, og det sjove er,
at bare fordi de er cyklister, så er der en slags broderskab,
som gør, at vi hurtigt skaber forbindelse ved at fortælle om ting og erfaringer,
de veje, man har kørt, ud fra den ide at andre har samme syn på turen,
samme syn på det at cykle.
Her i Montana er folk meget stolte over at have mange kvæg.
De her er Black og Red Angus, og man siger,
at der er tre gange så mange kvæg som mennesker.
Der er 2,5 millioner stykker kvæg og blot en million indbyggere.
-Hej. -Godmorgen.
Klokken er seks. Vi fryser.
Den er kvart over syv. Vi kører.
Selv hvis vi vågnede tidligere, ville det være for koldt.
Vi skal senest afsted halv otte.
Der er ikke mange mennesker i Montana, og når vi tager så tidligt afsted,
så har vi prærien, disse endeløse marker, helt for os selv.
Når du så mindst venter det, så står du midt i Montanas Hollywood.
Det er et smukt sted. Det forventede vi ikke.
Det ligner en filmkulisse. Det var imponerende.
Hvis vi finder guld, køber vi en bil.
Man sier de større stykker fra og putter dem i vandet.
En guldklump.
Det er ikke den rigtige farve.
Andre stigninger venter...
...før vi kortvarigt besøger Idaho
og derefter videre til Wyoming Nationalpark.
Vi kom ned fra Montanas bjerge, og for første gang
var det i dag en lang, lige tur ud over de brede sletter.
På dage som disse kan det godt blive kedeligt.
For kedsomhed er en del af turen,
af en langsom tur, det må man lære at leve med.
Vejen ender aldrig
Der er også tidspunkter, hvor hovedet bliver tomt, man er træt,
man cykler, fokuserer på asfalten, på jorden og de roterende hjul.
For mig er eventyret forskning, hvor man opdager ting.
På den her tur har jeg følt mig som en opdagelsesrejsende.
Hjemme skal jeg huske at være feminin,
at være som andre ønsker det, det er det samme på jobbet.
Her er det modsat.
Det er lige meget, hvad andre tænker. Jeg skal ikke behage andre.
Det er okay ikke at vaske hår i tre dage. At have skrammer på benene
og bare fokusere på at føle og mærke turen, følelserne og vejen.
BLIND VEJ
Den her kan åbnes, ikke?
Ja!
Skynd dig!
Vi ses, når regnen stopper.
-Det regner. -Vi er meget sultne.
Men fordi det regner, kan vi ikke spise,
så vi venter tålmodigt, til det stopper.
Hvis ikke, så spiser vi hinanden.
Vi har ikke mere vand.
Nu camperer vi, så vi prøver at tage noget her.
Her er spor fra hjorte.
Jeg er en utålmodig person. Jeg forsøger at være tålmodig,
men der er ting, når vi er fire...
fire tempi, fire hjerner,
fire forskellige måder. Jeg bliver sur om morgenen.
Det tager halvanden til to timer at blive klar.
Det driver mig til vanvid. Jeg starter ofte...
ud på vores 90-100 kilometer i dårligt humør.
Jeg er forbandet træt af det. Hun brokker sig hele dagen.
For mange bakker, for mange kilometer, for hårdt arbejde.
Hvad tror hun, det er? Ventoux? Torino-Venedig?
Eller er vi i Rocky Mountains?
Hun har planlagt det her i månedsvis.
Hvis hun ikke ville, kunne hun have sagt det.
Jeg har diskuteret med Silvia om at køre hurtigt og komme frem,
da vi ser forskelligt på det.
Jeg tror, at fordi tidligere var det bare os to,
så kunne vi nemmere finde et kompromis.
I år er det hårdere, fordi hun søger allierede,
som kan følge med hende.
Jeg forsøger at få den dag, hvor jeg kan finde lidt tid til at skrive,
gøre andre ting, hvile eller bare have lidt tid for mig selv.
Jeg er meget konkurrenceminded i livet, i basketball.
Jeg vil gerne videre, men i stedet må vi stoppe,
for én halter bagud, en anden er tørstig,
fordi vi kom sent afsted om morgenen.
Hvis jeg var alene, ville det gå hurtigere,
fordi for mig, selvom det ikke er en konkurrence,
er det fedt at have den motivation.
Når vi nogle gange har en lang stigning, særligt på grusveje,
er det virkelig en kamp.
Jeg ser, de andre har det hårdt. Linda lider ligefrem.
Jeg tænker på, hvad vi laver her, hvad jeg laver,
hvad er formålet med turen.
Jeg kunne ligge på en strand med en mojito i hånden,
slappe af ligesom alle andre om sommeren.
Måske er jeg lidt masochistisk, ligesom alle andre cyklister, på den måde,
at arbejde og træthed er en del af det.
Stigningernes Gud,
sletternes Gud, hvorfor har du forladt os?
Når vi når toppen af et pas, er jeg næsten stolt
over at have gjort det med mine egne ben.
Så er der nedkørslen.
Det er frihed, et øjebliks glæde, som man ikke kan beskrive.
Asfalt.
Jeg kan se asfalt længere fremme.
Den, der opfandt asfalt, er et geni.
Bedre end penicillin.
RED ROCK PASSET HØJDE 2165 METER
Nej, hold fast.
Sådan.
Har den. Tak.
Hård dag i dag. Grusvej her til morgen fra syv til otte.
Fra tidligt om morgenen. Vi har kørt i mange timer.
Vi fandt asfalt igen, men vi kunne ikke nå frem til vores mål.
Vi ledte desperat efter hjælp, og endelig kom vi hertil
efter at have fundet en skøn kvinde, som delte det her sted med os.
Vi var virkelig heldige.
Måske er det cyklen,
der driver venligheden frem hos andre, fordi det er så hårdt.
Så er andre søde ved os måske.
Hvis jeg skal gætte, så tror jeg, dem her har været på samme eventyr.
"En lang varm dag med stigninger fra Brooks Lake."
"Jeg fejlbedømte vandsituationen og havde det hårdt på nedkørslen."
Ja.
Det er den pokkers nedkørsel.
Jeg kan se, de også ville derhen, hvor vi er på vej hen.
"Tak for gæstfriheden."
Ja, det her sted ligger lige på grænsen til vanvid. Man tror, man kan nå til byen,
men det er vanvittigt, så... De er fra Manchester.
Vi skriver noget lignende. "Tak, fordi du har reddet vores liv."
-Vandmelon. -Åh, Gud.
Det er virkelig en gave.
Vil du se? Spiser I vandmelon?
Helt bestemt, mange tak.
Det hjælper lidt oven på en lang dag.
Mange tak.
Det er fantastisk. Hun er en fantastisk kvinde.
Hun kom med vandmelon.
Vi spurgte, om hun ville have betaling. Men hun vil ikke have noget.
-Det er et skønt sted. -Hun vil ikke have nogen penge.
Vi har ikke noget at give hende, men hun sagde,
"I er her."
Jeg elsker vandmelon. Hun hader det.
FORTOV SLUT VEJEN ER LUKKET OM VINTEREN
Efter et par dage i Wyomings ørken er vi nu i helt andre omgivelser.
Vi er i Battle Creek Valley.
Vi er på vej til de høje og svære bjerge.
Jeg forventer, at Colorado bliver hårdt men også tilfredsstillende.
Jeg håber på mere tilfredsstillelse end træthed. Nej.
Alle vil hellere være trætte end tilfredse.
Et af Silvia Gottardis mål i livet.
Første punktering efter 1500 kilometer, det er helt godt gået.
Men det er altid irriterende. Alt skal skilles ad.
Det er selvfølgelig baghjulet, som er mere kompliceret.
Vi har hver en slange.
Nu må jeg ofre min.
Vi tjekker også lige hjulet, jeg hørte en sjov lyd før.
Hvilken en virker ikke?
Sådan.
Skal vi lappe eller skifte det?
Der er lidt smågrus heri.
Bare så det sidder fast, ellers...
Fint.
Nej, det er fint.
-Hvor er ventilen? -Den er der.
Her er den fin. Der?
-På den lille måske. -Her.
Ja!
Hurtigste pitstop ever.
GRATIS VAND
Wow!
Se, der er snacks og alt muligt!
Dejligt, vi krydser et område
uden vand de næste 95 kilometer, og så har nogen stillet
en køleboks med vand og snacks.
CYKLIST VED ET TILFÆLDE
Vi er mange.
Afsted.
ELGE!
NATIONALSKOV
Stigningerne her i Colorado er lange
men måske mindre krævende end dem i Montana,
men længden gør dem meget hårde,
fordi hjemme har vi ikke trænet
konstante stigninger på 20 eller 30 kilometer,
så de er udmattende.
Vi lider stadig ikke af højdesyge, men vi bliver lidt stakåndede,
så det er et andet tempo, et hårdere tempo,
men omgivelserne er helt fantastiske, så det gør det hele værd.
Vi har cyklet mere end 1200 kilometer.
Vi har været afsted i næsten en måned, og jeg føler mig stærkere, i bedre form,
og har gjort ting, jeg ikke troede var muligt,
stigninger, som jeg ville have dømt umulige,
men som vi alligevel forcerer.
Men den her gang, da vi kom over toppen,
fandt vi et nyt bjerg at forcere, et usynligt bjerg,
som rammer hjertet i stedet for benene.
Linda kæmper.
Hun har det dårligt på grund af nogle dårlige nyheder fra Italien.
Hendes svigerinde ligger for døden.
Det havde ingen forventet,
ellers havde vi ikke begivet os ud på en så lang tur.
Jeg har det skidt med at se hende lide og være hjælpeløs.
Jeg skrev til min bror og nevøer, som gav mig denne besked.
Jeg var frustreret over det en dag eller to.
Jeg har nogle skrækkelige drømme.
Det hele minder mig om min mor.
Jeg har det skidt, for jeg ved, hvad det vil sige,
når nogen tæt på...
...dør så hurtigt.
Jeg hader at være hjælpeløs, jeg vil gerne hjælpe Linda.
Måske bør vi være mere bange for ikke at leve end for at dø.
Måske er vores største risiko en frygt for mange ting,
så vi ikke lever det liv, vi vil.
Måske er vores tur også en flugt fra virkeligheden.
Hvor er det? Er det der?
Åh, det er her!
MARSHALL PASSET HØJDE 3300 METER
Vi er færdige.
Tag min ryg, riv den i små stykker...
...og smid den væk. Marshall-passet overvundet.
Jeg har holdt til meget mentalt.
I dag fejrer vi en måned på cyklen.
Som belønning har vi fundet denne smukke, klassiske hytte,
og vi laver italiensk pasta med tun.
Vi overnatter her, for vi har været ude på prærien
i mange timer uden skyggen af et eneste træ.
Det her er den eneste mulighed for at undslippe solen lidt.
Udenfor hænger et skilt, hvor der står, at hytten er farlig.
Men med valget mellem en bjælke i hovedet og at dø af varme,
så besluttede vi, at...
den bedste død ville være at spise i skyggen.
Efter frokost i den øde, femstjernede hytte
startede turen opad til turens højeste pas,
men vejret så ikke for godt ud.
Vi er på grænsen til Indiana.
Det regner og hagler. Det er skidekoldt.
Vi så to lyn, og jeg sagde: "Hvad er det, vi laver?"
På vej ned blev vejen fyldt med mudder og jord.
Jeg tænkte virkelig...
Ikke panik, det var ikke det.
Men fuck. Jeg kunne ikke se en løsning.
Hvad skal vi gøre? Det øste ned.
Haglene gjorde virkelig ondt.
De var store.
Vi havde hjelm på, men det gjorde ondt på huden.
Vi søgte læ under cyklerne, men det hjalp ikke rigtigt.
Da vi nåede til minen, tænkte jeg: "Jeg stopper her."
Mine ører.
Mine hænder gør så ondt.
-Se? -Lidt våde?
Jeg har aldrig oplevet så meget regn og hagl.
Det er sindssygt. Jeg er færdig.
Jeg ringer efter en taxa, og så venter jeg på dig for enden af denne lortetur.
-Nej, skat. -Fuck det.
Vi gjorde det!
Ti stille. Jeg er fandeme træt af det.
Den bulldozer...
kunne løfte os og cyklerne.
Afsted med os.
Her er beviset på regnen og det mudder, vi har været igennem.
Vi havde al den mudder på os også. Vi har rystet noget af.
Til store glæde for dem, der skal gøre rent på badeværelset.
Efter Colorados høje pas på mere end 3000 meter
er vi på vej ned mod New Mexicos ørken, sidste del af vores tur.
Lad os fejre det på jernbanesporet.
Sidste pas i Colorado, nu skal vi til New Mexico!
Om Gud vil, tager vi til New Mexico, og så...
Tortillas! Vamos, vamos, arriba, arriba, arriba!
VELKOMMEN
VELKOMMEN TIL NEW MEXICO
Så er vi i New Mexico. Hvordan fejrer vi det?
-Margarita. -Margarita.
NEW MEXICOS HISTORISKE RUTE
Det bliver ikke sådan her, men jeg tænker, der er ørken,
der vil stadig være bjergpas, ét om dagen.
De sidste dage bliver svære. Der er ingen vand.
Alle har advaret os om varmen i New Mexico.
Vi løb tør for vand. Vi mødte en gut,
som gav os et par flasker. Det var virkelig heldigt.
-Mange tak. -Ingen årsag.
Tak.
Vi nåede til Pie Town...
PIES ÅBEN
...som er kendt for deres pies. Lad os få et stykke.
Se her.
KIRSEBÆR
BLÅBÆRDRØM
TID TIL PIE
Den er virkelig god.
Det er lækkert.
-Åh, ja. -Okay.
Længe leve Pie Town.
Tærtebyen.
I Pie Town fandt vi et hostel, et åbent sted for alle.
Det hedder Toaster House, fordi det er fuld af toasters,
og jeg forstår ikke, hvorfor Linda ikke vil sove her, det er endda gratis.
Jeg foretrækker teltet. Jeg ved ikke med dig.
Vi så værelset. Det ligner et sted, hvor folk har været kidnappet i månedsvis
og kastet rundt på madrassen, som er helt plettet.
Indenfor var der en underlig fyr, som lignede en fra Into the Wild.
Som har spist giftige svampe
og aldrig kommet sig igen. Det lyder ikke helt fedt.
-Bor du på din cykel? -Ja, jeg bor på min cykel.
-Og du rejser hele tiden? -Ti år, otte år.
-Virkelig? -Jep.
Da jeg kom her, var der ingen.
Jeg har vist ikke mødt ham.
Jeg tror, der kommer flere, for vi har mødt andre på cykel,
så i aften bliver der fyldt. Måske kan vi slå telt op.
Måske slår jeg telt op.
Nej, rolig. Der kommer to gutter.
-Helt rolig. -Nej, jeg slår bare telt op...
Jeg smutter bare.
-Rolig, vi skal spise nu. -Nej.
...det er fint. Helt rolig.
Vi er det her skøre sted, hvor atmosfæren er lidt sjov.
I aften laver vi spaghetti med tomatsauce, men da vi ikke har fundet noget her,
så har vi amerikansk spaghetti og Prego, italiensk sauce. Jeg er lidt skræmt.
-Hvad er der i skuffen? Nej. -Der er alt her.
-Her er de. En træske. -Fedt.
Se, hvad jeg har fundet til dig.
Lad os stege nogle løg. Kom med lyset.
-Italiensk spaghetti til alle. -Tak.
Det er sådan lidt... Hvordan siger man "colla"?
Som lim.
Hvorfor kører du alene?
Jeg har ingen at rejse med. Alle har familier og et normalt liv.
-De er så kedelige. -Kedelige, tja.
Jeg møder altid en masse.
Det er sjovt. Det var anderledes, hvis der ikke var andre,
men man møder altid nogen.
I aftes regnede det i timevis.
Her til morgen ser det også ud til regn.
Himlen er sort, vejrudsigten er ikke den bedste,
og vi skulle køre i tre dage på en grussti, i ørkenen,
men nu tager vi nok den asfalterede vej,
for der er meget mudder, og vi har ikke de rigtige cykler.
Jeg er lidt rørt, vi er nået til Hachita.
Det er omkring 80 kilometer fra grænsen til Mexico
og til slutningen af vores eventyr. Det er underligt,
i morgen er sidste dag på cykel, for vi har cyklet i ca. 50 dage,
og nu er det rutine. Vi vågner kl. seks, cykler afsted,
sørger for vand og mad, tjekker kortet, og ser, hvor vi skal hen den dag.
Det vil jeg nok savne.
Men ja, jeg er træt,
og jeg glæder mig også til at nå til slutningen af denne tur.
Vi startede, vi cyklede, og vi har lagt 4000 kilometer bag os.
Jeg er glad for at have prøvet det, men det var for meget,
for den sportslige udfordring overstiger ikke glæden ved at se levende ting.
Linda er kynisk, hun siger ofte, at hun er træt af det,
at hun ikke kan vente, til vi er færdige. Men jeg tror,
at inderst inde er hun også glad.
Det var hårdt arbejde.
Til slut glemmer man det. Vi er her.
Glæden ved at have gjort det er fantastisk.
Man gemmer de små bidder, ligesom i film.
Man indsætter de fede ting, hvor det gik godt.
Det bliver en fortælling i datid som i film.
Kom så!
-Det er så varmt. -Giv mig et kys.
-Vi klarede det! -Måske klarer vi ikke ventetiden i varmen.
Men vi klarede det.
GRÆNSE TIL USA
Det er fantastisk at vide, at i morgen...
i morgen kan vi tage bussen til Phoenix lufthavn.
Det bliver underligt.
Det her er den længste tur med vores Cyklist ved tilfældighed-projekt.
Det var en prøvelse, også som par.
Nu er det overstået,
jeg forstår det stadig ikke helt. Måske skal jeg skrive lidt
for helt at forstå, at det er slut.
Man er i det her, turen, arbejdet, skidtet, i 24 timer i døgnet,
de kilometer, man skal æde, for ellers når man ikke frem.
Det har lært mig om dele af verden som ikke er så fantastiske,
men det er stort og åbent og tomt,
og der er spøgelsesbyer, hvor der stadig bor mennesker.
Det er noget, man lagrer.
Særligt på cykel, for når man selv arbejder for det,
så er det noget helt andet.
Denne følelse af sårbarhed, de store trucks, som overhalede os.
Man er så lille, alene ude midt i ingenting.
Det er en rar følelse,
som jeg vil savne, og jeg er sikker på, at Linda også vil savne den.
Tekster af: Lisbeth Thorsager