Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En malttanut odottaa lähtöä.
Olin unelmoinut tällaisesta matkasta aina.
4 000 kilometriä polkupyörällä Kanadasta New Mexicoon -
Kalliovuorten läheisyydessä.
Kun pyysin Lindaa -
SILVIA GOTTARDI
lähtemään tälle pyöräreissulle,
en uskonut hänen suostuvan,
sillä matka on hyvin pitkä.
Se on vaativa ja vaarallinen,
mutta silti olemme täällä. Tämä tuntuu mahtavalta.
Odotan pääseväni luontoon pyöräilemällä.
Lähdemme -
LINDA RONZONI
seikkailemaan polkupyörillä.
Nyt kaikki tulevat kilometrit -
pelottavat hieman.
Kalliovuorilla sijaitsee vedenjakaja, joka erottaa Tyynen valtameren -
Atlantin valtamerestä.
Legendaarinen tie on inspiroinut tuhansia seikkailijoita ja urheilijoita.
Tie, joka haastaa ja kutsuu luokseen,
ja olen täällä vastaamassa kutsuun.
4 418 KILOMETRIÄ
KAKSI NAISTA PYÖRÄILEE
KANADASTA MEKSIKOON SUURTA VEDENJAKAJAA PITKIN
HARMAAKARHU-REISSU
PYÖRÄILIJÖITÄ SATTUMALTA
Tänään valmistelimme pyörämme ja ostimme tarvittavat jutut -
karhusuihke mukaan lukien.
Kaksi karhusuihketta ja soittokelloa, jotta on yhdet kummallekin parille.
Toivottavasti näemme karhuja, mutta kaukaa.
Emme kyllä toivo.
Pelkäämme siis karhuja.
Selvä. -Jos tapaa sen, mitä pitää tehdä?
Ensin pitää pysyä rauhallisena -
ja luultavasti perääntyä hitaasti.
Karhut eivät halua vahingoittaa ketään, ellei niitä säikäytä tai pelota.
Jos karhu alkaa vaikuttaa uhkaavalta,
silloin otetaan karhusuihke esiin,
vedetään tästä korkista ja suihkutetaan.
Minulle ja Lindalle reissu on kuherruskuukautemme.
Menimme naimisiin kuukausi sitten. Tämä on epätavallinen kuherruskuukausi.
Hieman rentoutusta ja paljon vaivaa.
Meitä on yhteensä neljä.
RAMONA LINZOLA SIMONA PEZZANO
Ramona ja Pez tulevat mukaamme -
auttamaan kuvaamisessa ja suunnittelemisessa.
He pyöräilevät myös.
No niin.
Juuri nyt olen hyvin väsynyt.
Lentomme oli hyvin pitkä.
Aikaerorasitusta.
Menisin tänne ja leiriytyisin tänne joen rannalle.
Se on alamäkeä.
Mutta jos olemme väsyneitä... -Kun on väsynyt...
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Kuudentena päivänä olemme hotellissa.
Meidän on lähetettävä kuuden päivän tarvikkeet Whitefishiin.
Kaksi, neljä, kuusi...
13, 14, 15, 16.
Paikoillanne, valmiina, nyt!
Kun heräämme aamulla,
olemme ihmeissämme tästä villistä luonnosta.
Olen todella onnellinen.
Urbaani asuinalue, jossa asun vuoden ympäri, on liian pieni minulle.
Tuntuu hyvältä, kun matkustelen.
Kun löydän uusia alueita ja pusken itseni äärirajoilleni.
Sieltä löydän itseni.
Kohtaan itsestäni sen osan minua, joka vain odotti herättämistä.
Vastukset, joita kohtaan matkoillani,
ovat asioita, jotka tekevät niistä muistettavia.
Fyysinen ponnistelu ja mielenlujuus -
ovat suojelusenkeleitäni.
Kaikki aina luulevat, että suuret haasteet -
ja suuret seikkailut ovat miehiä varten,
mutta kestävyyden ja sitkeyden suhteen -
me naiset emme ole huonompia.
Projektimme "Pyöräilijöitä sattumalta" syntyi juuri tästä syystä.
Ollaksemme jotenkin esimerkkinä muille naisille -
ajatuksella, että kokeilkaa, olkaa seikkailunhaluisia ja vapaita.
Päätimme matkata ilman GPS:ää käyttäen vain karttoja,
sillä uskomme sen tekevän matkastamme erityisemmän.
Se tekee tästä seikkailusta seikkailun.
Matkustaminen karttojen kanssa on kuin palaamista menneisyyteen.
Pyörillä matkaaminen on jo sinänsä vanhanaikaista,
sillä silloin mennään hitaasti tylsistyen,
joten karttojen käyttäminen -
vaikutti luontevalta tällaiselle reissulle.
SPRAY-JÄRVI ELK-SOLA 1905 M
Alussa kiipeämme suurimpia huippuja Albertassa -
ja Brittiläisessä Kolumbiassa,
ennen kuin pääsemme USA:an ja jätämme Kanadan taaksemme.
Kolmas päivä oli todella rankka.
Rehellisesti pelkäsin, etten selviä siitä.
Onneksi Silvia jakaa -
innostavaa energiaansa, mutta haluan jakaa myös omaani,
joka on enemmän mietteliästä ja hidasta.
Kyse on näiden tasapainottamisesta.
Nousut ja hiekkatiet koettelivat meitä heti alusta.
Voitimme pisteitä,
mutta ne voittivat eriä.
Vaikeimpia asioita tällaisella reissulla -
on pitää itsensä nesteytettynä päiväsaikaan.
Kun vesipullot tyhjenevät,
on ryhdyttävä toimeen.
Ei ole tämän parempaa. Käytämme pumppua.
Tämä on uskomatonta. Olemme onnekkaita.
Etsimme epätoivoisesti leirintäpaikkaa,
mutta paikka on täynnä, ja koska tämä on luonnonpuisto,
ei voi leiriytyä minne vain.
Olimme masentuneita, mutta sitten tapasimme naisen,
joka antaa leiriytyä tontillaan, ja hän laittoi myös -
tämän ihanan aterian meille. Hän on pelastajamme.
Niin.
Kiitos sinulle. -Kiitos.
Ei mitään.
Toistaiseksi olemme välttyneet harmaakarhun kohtaamiselta,
mutta olemme vieläkin peloissamme.
Paikan nainen -
tuntuu tietävän aiheesta paljon.
Tämä on Highwood-sola. -Ei, en halua nähdä sitä.
Ei, tuo on pahin. Tarkoitan...
Harmaakarhupentuja emonsa kanssa.
Ne ovat söpöjä. -Mitä?
Eivät ne ole söpöjä. -Eivät ole.
Ei, ne ovat... -Ne ovat söpöjä katsoa kaukaa.
Ne ovat söpöjä kaukaa. -Ei, ne eivät ole edes söpöjä.
KARHUT EIVÄT PÄÄSE SINNE JOS KANSI ON LUKITTU.
VAROITUS KARHUJA ALUEELLA
Viime yönä karhut eivät syöneet ruokiamme.
Viime yönä satoi rankasti, mutta onneksi me pärjäsimme hyvin -
teltoissamme lämpimissä makuupusseissamme.
Mutta nyt pakatessa klo 7,30 on todella kylmä.
Mies herätti meidät kertoen, että alueella takanamme -
kello kuuden jälkeen he näkivät harmaakarhun -
kävelemässä siihen suuntaan, mihin mekin aiomme mennä.
Päätimme palata ja mennä päätietä pitkin,
sillä emme ole valmiita kohtaamaan harmaakarhua.
Toivottavasti karhu ei hyökkää, kun harjaan hampaitani.
Kyllä.
Olemme ehkä ottaneet karhuasian liian keveästi.
PYSYKÄÄ POISSA SULJETTU KARHUJEN TAKIA
Banffissa tuntui leikiltä ostaa karhusumutetta -
ja soivia kelloja,
mutta nyt kaikkialla kaikki käskevät olemaan varovaisia.
Leiriydymme tänään täällä Lower Laken leirintäalueella,
ja koko alue on suljettu harmaakarhuhavaintojen takia.
Olemme hiukan peloissamme nyt.
Ovatko nämä sinun kamojasi?
Tänä iltana pelastat meidät ja pakotat meidät syömään.
Toki.
Lämmittelen teitä myös, kun on kylmää ja pimeää.
Tuo on runsas ateria.
Kokeilla on täällä -
kikherneitä kuskusin ja makkaroiden kera.
Kiitos äiti-grillikokille.
Ensimmäinen osa reissusta on päättymässä.
Se oli todellakin vaativampi kuin ajattelimme.
Nyt matkaamme kohti USA:n rajaa -
ja jätämme taaksemme Kanadan,
joka otti meidät vastaan laajoilla ja villeillä maastoillaan -
sekä verrattomalla ystävyydellään matkaajia kohtaan.
Olemme melkein rajalla.
Jätämme Kanadan päästäksemme USA:an.
TERVETULOA AMERIKAN YHDYSVALTOIHIN
Meidän pitäisi olla tässä.
Menemme Strykeriin. -Dickey-järvelle.
Dickey-järvelle, sitten menemme alas...
Katsokaa näitä järviä.
Tulimme juuri USA:an.
Ylitimme rajan.
Olemme kauniilla leirintäalueella valtatien vieressä.
Erämaan mahtavien leirintäalueiden jälkeen,
kun karhut pyörivät telttojemme ympärillä,
olemme täällä matkaajien ympäröimiä.
Olemme vihdoin Montanan Whitefishissä.
Unelmakohteessa Glacierin kansallispuiston kupeessa.
Täydellinen paikka pitää tauko.
Luonnonsuojelualue,
jonka sisällä on metsä,
ja sen sisällä on järvi.
Tuntien pyöräilyn ja pölyn jälkeen -
pulahtaminen veteen vastasi uutta syntymää.
Ensimmäiset päivät olivat rankempia kuin odotin.
Vaikka harjoittelimme paljon,
kun matkaa tiellä,
hiekkatiellä, kaikki on vaikeampaa.
Meidän pitää totutella hitaasti -
satulassa istumiseen tuntitolkulla.
Noin yhdeksän tuntia päivässä helteessä, kylmässä ja pölyssä -
likaa kasvoilla ja ulkona vuorokauden ympäri,
sillä yövymme teltassa.
Kotona testasimme pyörän painoa.
Mutta täällä ne ovat hyvin painavia,
sillä lisäsimme ruokaa ja vettä,
jokaiselle kolme ja puoli litraa.
Sitten jotkin nousut -
ovat niin vaativia, että pyöriä on työnnettävä.
Se on todella raskasta,
mutta huipulle päästyään sitä jotenkin unohtaa vaivan heti.
Laskeutuminen on paras palkinto.
Tällaisen matkan kauneus on siinä, että jatkaa menoa eteenpäin.
Ensimmäisellä viikolla oli joitain rankkoja hetkiä,
jotka koettelivat meitä jo.
Mutta suuren vedenjakajan alue ei jättänyt aikaa säätöihin,
ja se alkoi välittömästi rankkana.
Joskus oloni tuntui syylliseltä,
sillä minä valitsin tämän reitin.
Ehkä se on liian pitkä ja liian rankka Lindalle.
Näin hänen kamppailevan,
ja olin pahoillani siitä.
Luulen päivän levon -
tekevän meille hyvää ladataksemme akkumme.
Ensiksi katoaa ajan taju.
Sitten polkemisesta kehkeytyy -
niin yksitoikkoista,
että silloin menee hypnoottiseen tilaan.
Siinä todella kadottaa ajan ja paikan tajun.
Sitä uppoaa täysin matkaan.
COTTONWOOD-JÄRVET
Puhuin myös Silvian kanssa -
ymmärtääkseni, mikä hänen ajatuksensa oli. Hän aina puskee...
KARHUJA VARTEN RUOKA- JA ROSKAVARASTOINTI
...ja hänellä on todella kilpailuhenkinen asenne haasteeseen.
Minulle matkasta nauttiminen on sitä,
että voi myös joskus pysähtyä -
ja ymmärtää, mitä tapahtuu, pitää hetken tauko tajutakseen,
että olen täällä.
Kuljen tätä reittiä tai tietä polkupyörällä.
Tarvitsen pieniä hetkiä ja seisokkeja.
Vaivan ei pitäisi olla se itseisarvo.
Silti tämän pitäisi olla nautinto.
Reissun pitäisi olla rikastuttava kokemus,
eikä vain pelkkä haaste.
Siinä ei ole järkeä.
Pidän haasteesta, mutta sen pitää olla minua muuttava kokemus.
TERVETULOA WHITEFISHIN PYÖRÄRETRIITTIIN
Olimme Whitefishin pyöräretriitissä.
Kauniissa pyöräilijöille omistetussa paikassa,
jonka omistaa nainen nimeltään Cricket.
Käytämme pyöräilyä puhuaksemme naisten voimaantumisesta.
Luuletko, että polkupyörä on oikea tapa -
puhua naisille muissakin osavaltioissa -
naisten voimaantumisesta?
Kyllä, opetamme monia naisten kursseja täällä,
ja minulle isoin juttu on,
kun muutin tänne, niin monet naiset epäröivät -
tehdä juttuja keskenään.
Olen hyvin itsenäinen tyyppi,
joten oli hyvin outoa minulle edes ymmärtää sitä.
Haluan voimaannuttaa ihmisiä, erityisesti naisia.
Haluan antaa heille tarvitsemaansa luottamusta -
olla omillaan ja myös tehdä -
näitä omia reissujaan. He voivat pyöräillä, maastojuosta,
mennä alueen syrjäseuduille ja tehdä sen itse.
Jotkut ihmiset seikkailevat tuntemattomaan,
ja homma toimii.
On muita, jotka eivät ole kokeilleet sitä.
He pelkäävät sitä, joten luulen, että tavallaan -
he yrittävät toppuutella itseään -
tai suojautua siltä. En oikein tiedä, miten se on.
Meitä pidetään hulluina, sillä lähdemme joka kesä -
kuukaudeksi pariksi reissaamaan.
Ette ole hulluja. Se on mahtavaa.
On suunniteltava. Lähdemme huomenna, ja emme näe marketteja kolmeen päivään.
Joten kananmunia, sillä proteiinit ovat tärkeitä.
Riisiateriasekoitus.
Ei. -Ovatko tacot hyviä?
Kyllä, kiitos. Kiitos paljon.
Sähellys pyörien ja leireilyn kanssa on tätä.
Aina kun kaikki puretaan,
niin ne on pakattava uudelleen.
PYÖRÄILIJÖITÄ SATTUMALTA
Meidän on vain päästävä sinne.
E, 23,3.
14... Se on yhdeksän kilometrin nousu.
Nousua tähän asti, sitten lasketaan, sitten ylös ja alas, mutta selviämme.
F, J...
Aloitetaan vuoresta. Näemme sitten myöhemmin.
Se on murrettava. -Odota.
Oksa jumittaa ketjua. -Odota. Vedä tätä takaisin.
Ei.
Se olisi voinut olla huonommin. Ketju olisi voinut katketa.
Sen sijaan selvitimme tämän nopeasti.
Mutta vaikka ketju olisi katkennut, olisimme olleet -
kykeneviä vaihtamaan sen.
Virheitä tehden.
-Niin.
Olisimme laittaneet pikalinkin,
ja siihen olisi mennyt nelisen minuuttia.
Menimme kahdesti väärään suuntaan tänään.
Emme käytä GPS:ää, vaan karttoja,
ja joskus eksyminen -
on osa seikkailua. Mutta kun eksyy, se turhauttaa.
Tänään olen vähän masentunut.
Luulin tätä eeppiseksi reissuksi,
mutta sen sijaan tämä vaikuttaa mahdottomalta reissulta.
Alle kymmenessä päivässä -
kaikki ovat jo puhki.
Usein iltapäivällä, kun väsymys ottaa vallan.
Me myös tappelemme, sillä ei ole helppoa selviytyä kaikesta vaaditusta työstä.
On vaikeampi ajatella, kun on väsynyt.
Unohdin, että satula alkaa rassata lopulta mieltä.
En tiedä enää, miten istuisin.
Tuntuu pahalta, sillä reissu oli minun ideani,
ja koska usein -
vaikutan nartulta, joka ei osaa lopettaa,
joka haluaa mennä vielä 20 kilometriä.
Pelkään aikataulusta jälkeen jäämistä.
Silvia saa minut suuttumaan,
sillä hänellä on into piukassa,
häntä on vaikea hillitä ja ohjailla. Hän on pyörremyrsky.
Olen surullinen Lindan puolesta, sillä olen varma,
ettei tämä ole hänen unelmareissunsa,
tämä on minun unelmareissuni.
Hän myötäilee, koska hän tietää,
kuinka iso halu minulla on seikkailla ja ottaa haasteita.
Joskus minua pelottaa. Huolettaa se,
josko tämä reissu on minua tärkeämpi.
On kuin reissu, seikkailu ja haaste -
olisivat aina päällimmäisenä hänen mielessään.
Myös arjessa, jos hän ei koe pientä seikkailua, hän kuolee.
Ehkä sisimmässäni ajattelin reissun liittyvän toiseen isompaan reissuun,
jonka ajattelimme tehdä -
ja joka edustaa hyvin meitä kahta.
COTTONWOOD-JÄRVET SEELEY-JÄRVI - OVANDO
Olemme nähneet ensimmäisen karhumme, mutta nyt olemme kauhuissamme.
Mene pois, karhu! Olemme tulossa!
Karhu!
Pitäkää ääntä. -Karhu, olemme tulossa!
Sanoisin, että hei herra.
Hei, herra.
Pyöräillessä paljon Keskilännessä -
ennemmin tai myöhemmin törmää lehmipoikiin.
Selvä, satulasta ampumisessa -
ammutaan viisi ilmapalloa pistoolilla.
Sitten laitetaan pistooli pois, otetaan toinen pistooli -
ja ammutaan vielä viisi palloa.
Riippuen siitä, miten rata on tehty,
voi joutua kiertämään tynnyrin,
mutta silloin kiiruhdetaan maaliin,
ja ajanotto pysäytetään.
Yllätykseksemme täällä on vain lehmityttöjä.
Naisratsastaja. 21,893.
Hyvin vedetty.
Rakastan sinua
Ja pyydän anteeksi Rakastan sinua
Rakastan sinua, alamäki!
Kaiken puskemisen ohella laulamme kasarihittejä.
Edes kuu ei nouse
Katsoen kauemmaksi etsien tekemistä
Alas
Alas. -Tähtien ja rakkauden välillä
Tytöt, emme koskaan pääse toiseen paikkaan.
Tämä on epätoivoa. Emme jaksa tätä enää.
Yritämme laskeutua. -Sen näki päättyvän tässä.
Laskeudutaan. Jossain vaiheessa joku tulee vastaan.
Väärä suunta. Meidän on matkattava takaisin.
Miten niin? Olemme tässä.
Laskeudutaan. -Odota.
Eikö tämä tie ole päällystetty?
Jos se on,
niin se vie meidät isommalle tielle.
Niin, aivan. -Minne?
Isompi päällystetty tie vie Helenaan.
Päätimme ottaa pienen peräkärryn -
polkupyöriä varten.
Menemme Helenasta Butteen.
Niin, tämä on harmillista,
sillä halusimme pyöräillä koko ajan.
Emme vain jaksaneet enää, emme ole sankareita,
ei ole kiirettä.
Otamme siis kyydin ja seitsemän kilometriä jää väliin.
Meidän olisi pitänyt kulkea vaarallista valtatietä.
Jäljellä on vielä paljon poljettavaa.
Joskus on antauduttava.
Eikö?
Ei tämä ole antautumista. On erilaisia näkemyksiä.
Tänään veimme pyörämme kylpylään.
800 kilometriä mutaa, pölyä, nousuja ja laskuja,
joten hyvä kylpy, tarkastus ja luistoa vaihteisiin -
on vähintä, mitä voimme tehdä.
Kauneuskäsittelyn jälkeen on luvassa vapaa ilta kaikille.
Hyvä!
Pitkin näitä alueita,
näillä mailla, joilla ihmiset asuvat,
on alkukantaisia pitkiä matkoja.
Jännittävimpiä asioita pyörällä matkatessa -
ovat satunnaiset tapaamiset muiden pyöräilijöiden kanssa.
Tutkijoiden, urheilijoiden, mutta myös miesten ja naisten,
jotka lähtevät pyöräilemään luontoon -
löytämään itsensä uudelleen.
Mitä pyöräileminen merkitsee sinulle?
Miksi pyöräilet täällä? -Se on iso osa elämääni.
Elämässä olisi virhe olla pyöräilemättä.
Joskus pyöräillessä tulee vastaan -
kaltaisiamme pyöräilijöitä, ja on hassua,
että pelkästään pyöräilyn takia -
on olemassa eräänlainen seura,
jossa luodaan yhteys toisiin nopeasti -
kertomalla juttuja ja kokemuksia -
vaivannäöstä ja reiteistä.
Ajatuksena on, että muilla ihmisillä -
on sama näkemys reissusta,
sama näkemys polkupyörästä.
Montanassa ollaan ylpeitä siitä, että on paljon lehmiä.
On mustaa ja punaista Angus-karjaa, ja meille on sanottu,
että täällä on kolme kertaa enemmän lehmiä ihmisiin verrattuna.
Täällä on kaksi ja puoli miljoonaa lehmää, mutta vain miljoona asukasta.
Hei. -Hyvää huomenta.
Kello on jo 6,00. Olemme jäässä.
Nyt kello on 7,15. Me lähdemme.
Vaikka pystyimmekin heräämään aiemmin, tajusimme ilman olevan liian kylmä.
Kello 7,30 on minun aikarajani lähdölle.
Montanassa on hyvin vähän ihmisiä,
ja kun lähdemme niin aikaisin aamulla,
meillä ovat nämä preeriat,
nämä loputtomat niityt,
lähes kokonaan itsellämme.
Sitten, kun vähiten osaa odottaa,
päätyy Montanan elokuvastudiolle.
Tämä on todella kaunis paikka. Kukaan ei odottanut tällaista.
Se näytti elokuvan lavastukselta. Olimme vaikuttuneita.
Jos löydämme kultahipun, ostamme auton.
Isompia palasia seulotaan,
sitten ne laitetaan veteen.
Kultahippu.
Se ei näytä oikeanväriseltä.
Meitä odottavat muut huiput...
RED ROCK -JÄRVET TARGHEEN KANSALLISPUISTO
...ennen kuin käymme Idahossa ja sitten Wyomingin kansallispuistoissa.
Tulimme alas Montanan vuorilta, ja ensimmäistä kertaa -
tänään matka oli pitkä ja tasaista -
näillä lakeuksilla.
Kun on tällaisia päiviä, on myös tylsistymistä.
Koska tylsistyminen kuuluu pyöräreissuihin,
hitaaseen matkaamiseen, se on vain hyväksyttävä.
Päättymätön tie
On myös hetkiä,
kun aivot tyhjentyvät ja väsyttää.
Silloin pyöräilee keskittyen asfalttiin,
maahan, pyörivään renkaaseen.
Minulle seikkailu on tutkimista.
Se on jonkin löytämistä.
Tällä reissulla olen kuin tutkimusmatkailija.
Kotona olen aina naisellinen,
sellainen kuin muut haluavat minun olevan. Sama juttu töissä.
Täällä sen sijaan -
minun ei tarvitse murehtia arvostelua -
tai muiden miellyttämistä.
On hienoa, kun ei tarvitse pestä hiuksiaan kolmeen päivään,
kun on mustelmia jaloissa,
ja voi keskittyä vain tuntemiseen,
tuntemaan reissun tunteet, tiellä ajamisen.
UMPIKUJA
Selvä. Tämän voinee avata?
No niin!
RED ROCK -JÄRVET LUONNONSUOJELUALUE
Vauhtia!
Nähdään, kun sade lakkaa.
Nyt sataa. -Olemme hyvin nälkäisiä.
Mutta koska sataa, emme voi syödä,
joten odotamme kärsivällisesti, kunnes se lakkaa toivottavasti.
Jos ei, syömme toisemme.
Vetemme on loppu.
Nyt leireillessä yritämme ottaa täältä.
Joka tapauksessa nämä ovat kuusipeuran vasan jälkiä.
Olen kärsimätön ihminen.
Yritän olla niin kärsivällinen kuin mahdollista,
mutta on asioita, jotka neljän ihmisen kesken...
Neljä tahtia, neljä mieltä,
neljä erilaista tapaa olla. Suutun aamuisin.
Meillä menee puolitoista tuntia, joskus kaksi lähtemiseen,
ja se raivostuttaa minua. Aloitan usein -
päivittäisen 100 kilometrin matkan hieman huonolla päällä.
Homman nimi on se, että olen helvetin väsynyt siihen.
Hän valittaa koko päivän.
Liian paljon ylämäkiä, liikaa kilometrejä,
liikaa vaivaa.
Mitä hän luuli tekevänsä? Venton?
Torino-Venetsian?
Tai oleskelua Kalliovuorilla?
Hän on suunnitellut tätä kuukausia.
Jos hän ei halunnut tätä, hän olisi voinut kertoa.
Riitelin Silvian kanssa siitä,
että mennään lujaa ja yritetään vain päästä perille,
ja kuten yleensä, ajatuksemme poikkeavat.
Luulen, että aiempina vuosina -
kyse oli meistä kahdesta,
ja löysimme kompromissin helpommin näkemyksillemme.
Tänä vuonna on vaikeampaa, sillä hän etsii liittolaisia,
jotka jaksavat kuten hän.
Yritän painostaa saadakseni päivän,
kun saan hieman aikaa kirjoittaa,
tehdä muita juttua, levätä tai vain -
olla hetki paikallaan.
Olen hyvin kilpailuhenkinen -
elämässä, koripalloa pelatessa.
Joskus haluan jatkaa painamista, mutta sen sijaan pysähdymme,
sillä joku jää jälkeen -
tai jonkun on juotava.
Lähdemme aamulla myöhässä,
sillä jollain on nälkä. Jos olisin yksin, olisin paljon nopeampi,
sillä minä, vaikkei tämä olekaan kisa,
pidän kannustimen ajatuksesta.
KORKEUS 2921 METRIÄ
Joskus, kun teemme hyvin isoja nousuja,
erityisesti hiekkateillä,
me tuskailemme paljon.
Näen kaverieni tuskailevan.
Näen Lindan melkein kärsivän.
Ihmettelen, mitä me teemme täällä, mitä minä teen,
mikä järkeä tässä reissussa on.
Voisin olla rannalla mojito kädessä -
rentoutumassa kuin muutkin kesällä.
Taidan olla vähän masokisti,
kuten kaikki pyöräilijät ovat.
Siinä mielessä, että vaivannäkö ja väsyminen ovat osa urheilua.
Nousujen jumalat -
ja tasaisten jumalat, miksi olette hylänneet meidät?
Kun saavuttaa solan huipun,
olen lähes ylpeä siitä,
että olen päässyt sinne itse jaloillani.
Sitten on laskeminen.
Se on pelkkää iloa,
vapautta, selittämätön onnen hetki.
Asfalttia.
Näen asfalttia tunnelin päässä.
Kuka keksikään asfaltin, on nero.
Nerokkaampi kuin penisilliinin keksijä.
RED ROCK -SOLA KORKEUS 2170 M
Ei, odota.
Näin se menee.
Sain sen, kiitos.
Rankka päivä tänään. Hiekkatiellä tänä aamuna -
klo 7,00 ja 8,00.
Aikaisin aamulla. Poljimme monta tuntia.
Sitten löysimme taas asfalttia,
mutta emme olleet pääsemässä tavoitteeseemme.
Etsimme epätoivoisesti apua,
ja lopulta pääsimme tähän paikkaan -
löydettyämme mahtavan naisen, joka jakoi tämän kauniin paikan.
Olimme todella onnekkaita.
Luulen, että polkupyörät -
inspiroivat ihmisiä hyvyyteen, sillä polkeminen on niin rankkaa.
Joten muut ihmiset ovat siksi ehkä meille mukavia.
Jos pitäisi arvata, he ovat kokeneet kaltaisemme seikkailun.
"Pitkä kuuma päivä, paljon nousuja Brooks-järveltä.
Arvioin väärin vesitilanteen ja kamppailin laskun kanssa."
Niin.
Siellä on pahuksen hullu alamäki.
Ymmärrän, että hekin halusivat mennä sinne,
minne me olemme menossa.
"Kiitos paljon vieraanvaraisuudesta."
Niin, tämä paikka sijaitsee tiellä,
joka on elämän kiihkon välissä. Luulee pääsevänsä kaupunkiin,
mutta sitten tulee hulluja juttuja... He ovat Manchesterista.
Kirjoitamme jotain samankaltaista. "Kiitos henkemme pelastamisesta."
Vautsi, vesimelonia. -Voi sentään.
Se on oikea lahja.
Haluatteko nähdä? Syöttekö vesimelonia?
Kyllä, toki. Luojani, kiitos. -Eipä kestä.
Hei. -Se auttaa vähän pitkän päivän jälkeen.
Niin. -Kiitos.
Mahtavaa. Hän on hyvin mukava nainen.
Hän toi meille vähän vesimelonia. -Luojan kiitos.
Kysyimme, että haluaako hän maksun, mutta hän ei halua mitään.
Tämä on kaunis paikka. -Hän ei halua maksua.
Meillä ei ole antaa hänelle mitään, mutta hän sanoi meidän riittävän.
Niin. Pidän vesimelonista. Hän inhoaa sitä.
PÄÄLLYSTE PÄÄTTYY TIE SULJETTU TALVIKUUKAUSINA
Muutaman päivän jälkeen Wyomingin autiomaassa -
olemme nyt täysin toisessa ympäristössä.
Olemme Battle Creek -laaksossa.
Olemme menossa kohti -
korkeita ja rankkoja vuoria.
Odotan, että joudumme koville Coloradossa,
mutta se on myös tyydyttävää.
Toivottavasti saan enemmän nautintoa kuin väsymystä siitä. En.
Kaikki haluavat saada enemmän väsymystä kuin nautintoa.
Se on Silvia Gottardin elämänohje.
Ensimmäinen puhkeaminen -
noin 1 500 kilometrin jälkeen, joten olemme olleet onnekkaita.
Mutta aina se on hankala homma. Kaikki on pistettävä osiin.
Tietenkin se oli takapyörä. Mikä on hankalampi.
Jokaisella on sisärengas.
Joudun uhraamaan omani.
Tarkistamme pyörän myös,
kuulin outoa ääntä aiemmin.
Mikä ei toiminut?
No niin. -Silleen.
Tässä. Korjaammeko sen vai vaihdamme?
Tässä on pieni nyppylä.
Jotta se tarttuu, muuten...
Se on hyvä.
Ei, on se hyvä.
Missä venttiili on? -Tässä.
Tässä on hyvä. Siinäkö?
Pieneen ehkä. -Tässä.
No niin!
Nopein varikkokäynti koskaan.
ILMAISTA VETTÄ PYÖRÄILIJÖILLE
Vautsi!
Katso, kuinka paljon välipaloja ja juttuja!
Kuinka mukavaa. Olemme ylittämässä aluetta,
jossa ei ole vettä lähes 100 kilometriin, ja täällä joku on jättänyt -
kylmälaatikollisen vettä ja välipaloja.
PYÖRÄILIJÖITÄ SATTUMALTA
Täällä on paljon ihmisiä.
Lähdetään.
TÄÄLLÄ ON HIRVIÄ!
LYNX-SOLAN TYÖKESKUS ROUTTIN KANSALLISPUISTO
Nousut täällä Coloradossa ovat hyvin pitkiä,
mutta ehkä vähemmän vaativia kuin Montanassa,
mutta niiden pituus tekee niistä todella raskaita,
sillä kotona emme harjoitelleet -
nousemaan jatkuvasti -
jopa 30 kilometriä,
joten ne ovat raskaita.
Emme kärsi vieläkään korkeasta ilmanalasta,
mutta meitä todellakin hengästyttää,
joten tahti on toisenlainen,
rankempi tahti, mutta ympäristö -
on todella suurenmoista, joten tämä on sen arvoista.
Poljimme yli 1 900 kilometriä.
Lähes kuukausi tien päällä,
ja olo on vahvempi, enemmän treenattu,
ja olen tehnyt asioita, joita en uskonut tekeväni,
nousuja, joita olisin pitänyt mahdottomina,
mutta jotka selvitämme kuitenkin jotenkin.
Tässä vaiheessa, kun pääsimme vuoren päälle,
kohtasimme toisen kiivettävän vuoren, näkymättömän sellaisen,
joka iskee sydämeen jalkojen sijaan.
Linda kamppailee.
Hänellä menee huonosti, sillä hän sai huonoja uutisia Italiasta.
Hänen kälynsä tekee kuolemaa.
Kukaan ei odottanut sitä,
sillä muuten emme olisi lähteneet näin pitkälle reissulle.
Tuntuu pahalta -
nähdä hänen kärsivän avuttomana.
Kun viestittelin veljeni -
ja veljenpoikien kanssa, he kertoivat siitä.
Olin -
päivän tai kaksi tuskissani.
Näen kauheita unia.
Tämä muistuttaa äidistäni.
Minulla on huono olo, sillä tiedän, mitä se tarkoittaa,
kun joku läheinen -
kuolee yllättäen.
En haluaisi olla avuton. Haluaisin auttaa Lindaa.
Ehkä pitäisi pelätä enemmän sitä, ettei elä kuolemisen sijasta,
sillä ehkä otamme suuren riskin siinä,
että pelkäämme monia asioita,
emme oikeasti elä haluamaamme elämää.
Ehkä tämä reissu on myös pakoa todellisuudesta.
Missä se on? Onko se tuolla?
Se on täällä!
MARSHALL-SOLA KORKEUS 3304 METRIÄ
Olemme kuolleita.
Ota selkäni, revi se pieniksi palasiksi -
ja heitä pois. -Marshall-sola on valloitettu.
Siedin paljon henkisesti.
Tänään juhlimme pyöräiltyämme kuukauden.
Palkinnoksi löysimme tämän kauniin -
tyylikkään majan -
ja valmistamme -
italialaista luomupastaa tonnikalan kera.
Tulimme tänne suojaan, sillä olemme olleet preerialla -
tuntikausia, ja siellä ei ole yhtään puuta.
Päästäkseen aurinkoa pakoon tämä on ainoa tapa.
Ulkona on kyltti, jonka mukaan täällä on huteraa ja vaarallista,
mutta pölkyn putoamisen päähän ja helteeseen kuolemisen väliltä -
päätimme,
että paras kuolema olisi syöminen varjossa.
Ruokatauon jälkeen syrjäisessä viiden tähden paikassa -
jatkamme menoa ylämäkeen matkan korkeimpaan solaan.
mutta sää ei luvannut mitään hyvää.
Olemme Indiana-solassa.
Sataa rakeita, on helvetin kylmää.
Kaksi salamaa iski maahan, ja sanoin, että mitä me täällä teemme.
Alas mennessä tie täyttyi mudasta ja maa-aineesta.
Minulle tuli hetkeksi...
Ei paniikki, sillä sitä se ei ollut.
Mutta, pahus sentään, olin jumissa.
Mitä aioimme tehdä? Satoi kaatamalla.
Rakeet oikeasti satuttivat.
Ne olivat niin isoja.
Meillä oli kypärät, mutta se sattui ihoon ja jalkoihin.
Yritimme suojautua pyörien alle, mutta ei se onnistunut.
Kun pääsimme kaivokselle, ajattelin reissuni päättyvän sinne.
Korvani.
Käsiini sattuu julmetusti.
Näetkö? -Vähän märkäkö?
En ole koskaan ollut -
noin rankassa sateessa ja raekuurossa.
Tämä on hullua. Olen rähjäinen.
Nyt soitan taksin ja odotan sinua tämän paskareissun päässä.
Ei, kulta. -Paskat tästä.
Me teimme sen!
Ole hiljaa. Olen vitun väsynyt tähän.
Tuo puskutraktori -
voisi nostaa meidät ja pyörät.
Ja sitten menoksi. -Ja menisimme.
Tämä on todiste sateesta ja mudasta, jonka läpi tulimme.
Olimme mutaisia itsekin.
Pääsimme osasta eroon.
Se tuottaa iloa heille,
jotka joutuvat siivoamaan kaivoksen vessat.
INDIANA-SOLA
Coloradon yli 3 000 metriä korkeiden solien jälkeen -
aiomme laskeutua New Mexicon aavikoille,
mikä on reissumme päätepiste.
Juhlikaamme tämän -
rautatien raiteilla.
Coloradon viimeinen sola.
Nyt menemme alas New Mexicoon!
Jos Luoja suo, menemme New Mexicoon ja illalla...
Tortillas! Vamos, arriba!
TERVETULOA
TERVETULOA NEW MEXICOON LUMON MAAHAN
Pääsimme New Mexicoon, ja miten juhlimme sitä?
Margaritalla.
HISTORIALLINEN REITTI
Se ei ole tällaista, mutta luulen siellä olevan aavikkoa,
mutta sen sijaan siellä on paljon vuorisolia, yksi per päivä.
Viimeiset päivät tulevat olemaan todella rankkoja.
Siellä ei ole vettä.
Kaikki varoittivat New Mexicon kauheasta helteestä.
Vesi loppui. Tapaamme tyypin,
joka antaa meille pulloja. Todellinen onnenkantamoinen.
Kiitos paljon. -Ei mitään.
Kiitos.
Pääsimme Pie Towniin...
PIIRAKOITA AUKI
...mikä on kuuluisa piirakoistaan. Mennään syömään iso pala.
Katso tuota.
KIRSIKKAPIIRAKKAA
MUSTIKKAPIIRAKKAA
AIKA SYÖDÄ PIIRAKKAA
Pahus, että tämä on hyvää.
Herkullista.
Eläköön Pie Town!
Piirakoiden kylä.
Pääsimme Pie Towniin,
ja löysimme tämän hostellin, joka on auki kellon ympäri kaikille,
ja sen nimi on Toaster House,
sillä se on täynnä leivänpaahtimia,
enkä ymmärrä, miksei Linda halua nukkua -
siinä kauniissa paikassa. Se on jopa ilmaista.
Aion laittaa teltan pystyyn. Sinusta en tiedä.
Näimme huoneen. Se näytti sellaiselta, jossa pidetään kaapattuja ihmisiä,
ja siellä on tahraisia patjoja.
Sisällä on outo jätkä, joka on kuin suoraan Erämaan armoille -elokuvasta.
Joka söi taikasieniä,
eikä koskaan palannut ennalleen. Ei se vaikuta houkuttelevalta.
Elätkö pyörän päällä? -Kyllä, elän siten.
Reissaatko koko ajan? -Kymmenen vuotta, kahdeksan vuotta.
Niinkö? -Kyllä.
Tullessani täällä ei ollut ketään. En ole tainnut tavata häntä.
Ihmisiä on tulossa, sillä tapasimme neljä muuta pyöräilijää,
joten tänään on hieman ahdasta. Ehkä voimme leiriytyä ulkona.
Ehkä minä leiriydyn ulkona.
Ei huolta. Kaksi poikaa on tulossa.
Älä sitä murehdi. -Ei, taidan leiriytyä...
Menen pois tieltänne.
Ei huolta, menemme nyt syömään... -Ei.
Pärjäät kyllä, älä huoli.
Olemme tässä hullussa talossa, mutta tunnelma on hauska.
Illalla teemme hyvää spagettia tomaattikastikkeella,
mutta koska emme löytäneet mitään täältä,
teemme amerikkalaista spagettia ja tätä tomaattikastiketta,
joka on italialainen perinnekastike. Pelottaa vähän.
Mikä tämä laatikko on? Ei onnistu. -Siellä on kaikkea.
Täällä ne ovat. Puulusikka. -Hienoa.
Katso, mitä löydän sinulle.
Paistetaan lisää sipuleita. Anna valoa.
Italialaista spagettia kaikille. -Kiitos.
Joten se on kuin... Miten sanotaan colla?
Kuin liima.
Miksi matkustatte yksin?
Ei ole ketään, joka lähtisi. Kaikilla on perheet ja normielämänsä.
He ovat niin tylsiä. En tiedä. -Tylsiä, niin.
Tapaan ihmisiä koko ajan.
Se on hauskaa. Olisi erilaista -
olla reissulla yksin, mutta matkaajia on niin paljon,
sitä on aina jonkun kanssa.
Illalla satoi tuntikausia.
Tänä aamuna taivas uhkailee sateella.
Taivas on niin harmaa, sääennuste ei ole kovin hyvä,
ja olisimme pyöräilleet kolme päivää -
hiekkatiellä autiomaan villimmällä alueella,
mutta todennäköisesti -
menemme päällystetyllä tiellä,
sillä mutaa on paljon, ja meillä ei ole oikeanlaisia pyöriä.
BUCKHORNIN MATKAPARKKI TERVETULOA
VEDENJAKAJA KORKEUS 1898 METRIÄ
Olen liikuttunut, sillä pääsimme Hachitaan.
Se on noin 80 kilometriä -
Meksikon rajasta,
ja seikkailu päättyy. On outoa ajatella, että huominen on -
viimeinen päivä pyörillä,
sillä olemme pyöräilleet 50 päivää,
ja siitä on tullut rutiinia. Herätys klo 6,00, noustaan pyörille,
varmistetaan ruoka ja vesi, tutkitaan karttaa,
jotta saavuttaisimme päivämatkan.
Luulen kaipaavani sitä.
Se on totta, olen väsynyt,
ja olen myös jotenkin onnellinen -
päästessäni tämän reissun loppuun.
Aloitimme, pyöräilimme,
ja 4 000 kilometriä on takana.
Olen iloinen yritettyäni tätä, mutta tämä oli liikaa minulle,
sillä urheiluhaaste ei ole minusta -
kaiken näkemisen tai pysähdysten arvoinen.
Linda on hyvin kyyninen ja sanoo usein saaneensa tarpeekseen väsyneenä,
että hän odottaa pyöräilyn loppumista, mutta luulen,
että sisimmässään hän on myös onnellinen.
Minusta tämä oli vaivalloista.
Sitten lopulta sen unohtaa. Olemme täällä.
Jäljellä on vain ilo tehdystä reissusta. Se on hienoa.
Joten sitä säilyttää pieniä juttuja, kuten elokuvissa.
Sitä muistaa kaikki hienot paikat,
hetket, jolloin onnistuimme. Myöskin vaivan,
mutta siitä tulee tarina menneessä muodossa, kuten elokuva.
Juokse!
USA:N TULLI JA RAJAVARTIO
On niin kuuma. -Anna suukko.
Me teimme sen! -En tiedä, selviämmekö -
tästä helteessä odottelusta.
Mutta selvisimme.
AMERIKAN YHDYSVALTOJEN RAJA
On uskomatonta ajatella, että huomenna... En tiedä.
Huomenna menemme bussilla Phoenixin lentokentälle.
Se tulee olemaan outoa.
Tämä on pisin reissu, mitä olemme tehneet Pyöräilijöitä sattumalta -projektissa.
Se koetteli meitä,
joskus myöskin parina, luulisin.
Tämä on tehty, se on loppu,
en ymmärrä sitä täysin vieläkään. Ehkä pitää kirjoittaa jotain -
ymmärtääkseni täysin, että tämä päättyi.
Vuorokauden ympäri sitä on -
tässä jutussa, reissussa, vaivannäössä, hiekassa,
kilometreissä, jotka on selvitettävä, sillä muuten ei pääse perille.
Tästä sai paremman kuvan maailmankolkista,
jotka eivät ole niin vaikuttavia,
mutta tämä on laaja isoine tyhjine alueineen -
ja näine aavekaupunkeineen, joissa ihmisiä vielä asuu.
Se on jotain, joka menee sisuksiin.
Varsinkin pyörän kanssa, sillä tehdessä reissun omin voimin -
se on täysin oma juttunsa.
Jotenkin se tunne, kun on haavoittuvainen luonnonvoimille -
ja isoille rekoille, jotka ohittivat meidät valtateillä.
Olo siellä pienenä ja yksin,
keskellä ei mitään,
on hieno tunne,
jota tiedän kaipaavani ja olen varma,
että Linda kaipaa myös.
Tekstitys: Marko Virta