Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
De-abia așteptam să plec.
De ani întregi visam să fac o astfel de călătorie.
Patru mii de kilometri cu bicicleta, din Canada în New Mexico,
pe creasta Munților Stâncoși.
Când i-am propus Lindei să facem călătoria asta…
SILVIA GOTTARDI
…n-aș fi crezut că va accepta,
pentru că este o călătorie foarte lungă,
solicitantă și chiar periculoasă.
În schimb, suntem aici și încă mi se pare incredibil.
De-abia aștept să fiu în natură, cu bicicleta mea.
Plecăm curând cu bicicletele…
LINDA RONZONI
…în această aventură
și, acum că mă gândesc cât avem de parcurs,
simt puțină teamă.
Great Divide separă bazinul hidrografic al Oceanului Pacific
de cel al Oceanului Atlantic.
Un drum mitic, care a inspirat mii de sportivi și aventurieri.
Un drum care te provoacă, te cheamă,
iar eu sunt aici ca să răspund acestei chemări.
DOUĂ FETE PE BICICLETĂ
DIN CANADA PÂNA ÎN MEXIC, TRAVERSÂND GREAT DIVIDE
Astăzi am pregătit bicicletele, am cumpărat tot ce era necesar,
chiar și spray pentru urși.
Două spray-uri pentru urși de căciulă și doi clopoței.
Dar sperăm să vedem urși cât mai de departe.
Eu sper să nu vedem deloc.
Ne e frică de urși.
Dacă întâlnim unul, ce facem?
Cel mai important e să rămâneți calme
și să vă retrageți foarte încet.
În general, urșii atacă doar dacă îi speriați.
Și în cazul în care încep să devină amenințători,
scoateți spray-ul pentru urși,
rupeți siguranța și pulverizați către urs.
Pentru mine și Linda, călătoria asta e luna de miere.
Ne-am căsătorit acum o lună. E o lună de miere neobișnuită.
Puțină relaxare, dar mult, foarte mult efort.
În plus, suntem patru.
RAMONA LINZOLA SIMONA PEZZANO
Ne însoțesc Ramona și Pez.
Ele ne vor ajuta cu filmările și logistica.
Și ele vor călători pe bicicletă.
Gata. Putem pleca.
Acum sunt foarte obosită.
Am avut un zbor foarte lung.
Diferență de fus orar.
Hai să coborâm pe aici și să campăm lângă râu.
E doar coborâre.
- Dacă obosim… - Când obosiți…
Una, două, trei, patru.
În a șasea zi ajungem la hotel.
Trimitem provizii pentru șase zile la Whitefish.
- Avem așa: două, patru șase. - Și 13, 14, 15, 16,
Pe locuri, fiți gata, start!
Când ne trezim dimineața,
natura sălbatică ne uimește.
Eu sunt de-a dreptul fericită.
Zona urbană în care trăiesc tot anul mă sufocă.
Eu mă simt bine când călătoresc.
Când explorez spații noi și îmi depășesc limitele.
Așa mă regăsesc.
Mă confrunt cu acea parte din mine, care așteaptă să fie trezită.
Obstacolele din călătoriile mele
sunt lucrurile care le fac memorabile.
Efortul fizic și cel mental
sunt îngerii mei păzitori.
Se consideră întotdeauna că marile provocări
și marile aventuri sunt rezervate bărbaților,
dar nici femeile nu sunt mai prejos la rezistență și tenacitate.
Proiectul „Cicliste din întâmplare” s-a născut din acest motiv.
Vrem să devenim un exemplu pentru alte femei
și să le îndemnăm să încerce, să fie curajoase și libere.
Am decis să călătorim fără GPS, folosind doar hărțile,
pentru că noi credem că asta face călătoria mult mai deosebită,
că întregește aventura.
Folosind doar hărțile, ar fi ca și cum ne-a întoarce în timp.
Călătoria cu bicicleta este oricum anacronică,
e lentă și plictisitoare.
Astfel, ideea de a folosi hărțile
se potrivește cu spiritul călătoriei noastre.
În prima parte a călătoriei, va trebui să urcăm cele mai înalte vârfuri
din Alberta și din Columbia Britanică,
înainte de a intra în Statele Unite, lăsând în urmă Canada.
A treia zi a fost foarte grea.
Și, sincer, chiar m-am temut că nu voi fi capabilă să termin excursia.
Sunt bucuroasă că Silvia transmite
o energie propulsivă, pe care mi-ar plăcea să o am,
dar sunt mai visătoare și mai înceată.
Va trebui să găsesc un echilibru.
Urcușul pe drumuri proaste ne-a pus la încercare din prima zi.
Am câștigat și noi niște puncte, dar runda au câștigat-o drumurile.
Una dintre dificultățile unei asemenea excursii
este menținerea hidratării.
Când sticlele se golesc,
trebuie să cauți soluții.
Când n-ai de ales, dai la pompă!
Este incredibil ce norocoase am fost!
Am căutat cu disperare un camping,
totul era ocupat, iar într-un parc natural
nu ai voie să campezi oriunde.
Eram foarte demoralizate, dar am întâlnit această doamnă,
care nu numai că ne-a primit aici, dar a și organizat această cină minunată.
- E salvatoarea noastră. - Da!
- Vă mulțumim. - Mulțumesc!
Nicio problemă.
Până acum am scăpat de întâlnirea cu un grizzly,
dar teama încă este mare,
iar doamna care ne-a primit știe multe despre acest subiect.
- Aici e Highwood Pass. - Nu vreau să văd.
Cea mai periculoasă situație.
Pui de grizzly cu mama grizzly.
- Ce scumpici! - Ce?
- Ba nu. - Deloc.
Nu.
- Ba sunt… - De la distanță, da.
- Da, dacă stau la distanță. - Ba nici atunci.
PROBA URSULUI: AȚI ÎNCHIS BINE TOMBERONUL?
ATENȚIE! ZONĂ CU URȘI
Nu ne-a mâncat ursul mâncarea nici în noaptea asta.
Noaptea trecută a plouat tare, dar, din fericire, noi ne-am simțit bine
în corturile noastre și în sacii călduroși de dormit.
Dar acum, în timp ce împachetăm la 07:30, este foarte frig.
Un domn ne-a sculat ca să ne spună că, în zona de sub noi,
între 6:00 și 6:30, a fost văzut un grizzly
mergând în direcția în care trebuia să mergem noi.
Așa că am decis să mergem puțin înapoi și să o luăm pe drumul principal,
pentru că încă nu suntem pregătite să întâlnim un urs.
Sper să nu mă atace urșii în timp ce mă spăl pe dinți.
Da.
N-am luat în serios problematica urșilor.
ZONĂ ÎNCHISĂ: URȘI
În Banff, am cumpărat spray împotriva urșilor
și sonerii pentru zgomot în glumă,
dar acum, oriunde mergem, toți ne spun să fim foarte atente.
În noaptea asta vom campa în Campingul Lower Lake,
iar toată zona asta e închisă pentru că au fost văzuți urși grizzly.
În momentul ăsta, ne e cam frică de urs.
Astea sunt ale tale?
În seara asta ne salvezi și ne dai să mâncăm.
Evident.
O să vă și încălzesc, când o să se facă frig și întuneric.
Astea sunt bucate alese.
Specialitatea chef-ului este năut cu cușcuș și cârnăciori.
Mulțumiri fochistei șefe.
Prima parte a călătoriei noastre e pe sfârșite.
Ș a fost mult mai solicitantă decât ne așteptam.
Acum pedalăm spre granița cu SUA,
lăsând în urmă Canada,
care ne-a primit pe tărâmurile ei vaste și sălbatice,
cu politețea inegalabilă a locuitorilor ei.
Suntem aproape de graniță.
Plecăm din Canada pentru a intra în SUA.
BUN VENIT ÎN SUA
Ar trebui să fim aici.
- Acum mergem spre Stryker. - Lacul Dickey.
Lacul Dickey, apoi coborâm…
Uite câte lacuri!
Tocmai am ajuns în SUA.
Am trecut de graniță.
Suntem într-un camping fantastic, lângă o autostradă.
După minunatele campinguri, în mijlocul naturii sălbatice,
cu urșii care mișunau în jurul corturilor noastre,
aici avem vagabonzi în jurul corturilor noastre.
Am ajuns în sfârșit în Whitefish, Montana.
O destinație de vis, la poalele Parcului Național Glacier.
Locul perfect pentru o pauză.
O rezervație naturală.
În rezervație este o pădure,
iar în pădure, un lac.
După ore de mers cu bicicleta prin praf,
ne simțim renăscute după ce am făcut o baie în lac.
Primele zile au fost grele, mult mai grele decât mă așteptam.
Chiar dacă ne-am pregătit mult timp,
atunci când ești pe drum,
pe drumuri de țară, totul este mai dificil.
Trebuie să ne reobișnuim încetișor
cu statul în șa atâtea ore.
Opt, nouă ore pe zi, pe căldură, pe frig, în praf,
cu praf pe față, cu statul afară non-stop, pentru că suntem cu cortul.
Am verificat cât pot duce bicicletele.
Dar acum sunt foarte grele
pentru că am pus mâncare și 3,5 litri de apă de căciulă.
Unele urcușuri sunt atât de solicitante, încât trebuie să coborâm și să împingem.
Asta e într-adevăr chinuitor,
dar când ajungi în vârf, uiți ca prin minune de efort,
iar coborârea e recompensa cea mai mare.
Partea frumoasă a unei astfel de călătorii este că mergi tot înainte.
În această primă săptămână au existat momente foarte dificile,
care ne-au pus la încercare.
Dar Great Divide nu ne-a dat prea mult timp de adaptare,
a fost greu de la bun început.
Au fost momente în care eu m-am simțit vinovată
pentru că eu am propus traseul.
Poate e un itinerar prea lung sau prea obositor pentru Linda, nu știu.
Am văzut că îi era greu
și mi-a părut rău.
Cred că o zi de odihnă
ne va face bine, pentru a ne reîncărca.
În primul rând, chiar pierzi noțiunea timpului.
Apoi, efortul și pedalatul devin…
oarecum repetitive
și intri într-o stare aproape hipnotică.
De aceea, chiar pierzi noțiunea spațiului și a timpului.
Devii una cu experiența călătoriei.
Am vorbit puțin și cu Silvia ca să-i înțeleg scopul.
Ea vrea să tragă tare.
ATENȚIE LA URȘI!
Ea tratează această provocare ca pe un sport de performanță.
Eu, ca să savurez experiența, trebuie să mă mai și opresc,
să înțeleg ce se întâmplă, să am un răgaz de o oră…
să simt că sunt aici,
că parcurg acest traseu cu bicicleta.
Am nevoie de pauze scurte, de timpi morți.
Efortul nu trebuie să devină un scop în sine.
Ar trebui oricum să fie o plăcere.
Să fie o experiență care să te îmbogățească spiritual,
nu doar un efort.
Pentru mine n-are sens.
Îmi place provocarea, dar vreau să fie o experiență care să mă schimbe.
BUN VENIT LA WHITEFISH BIKE RETREAT
Am fost găzduite la Whitefish Bike Retreat,
care este un loc minunat, destinat cicliștilor,
și e condus de o femeie, Cricket.
Noi călătorim cu bicicleta, pentru a promova emanciparea femeilor.
Crezi că bicicleta ar putea ajuta femeile și din alte țări
să deschidă dialogul despre emancipare feminină?
Da, noi aici organizăm multe cursuri pentru femei
și am descoperit ceva.
Când m-am mutat aici, multe femei nu voiau să facă lucruri singure.
Iar eu sunt independentă și mi-a luat mult să înțeleg asta.
Așadar, vreau să încurajez oamenii, în special femeile.
Vreau să le dau încrederea de care au nevoie
pentru a călători singure și pentru a face aceste trasee.
Pot merge cu bicicleta prin țară,
pot merge în zonele izolate ale regiunii și pot face asta singure.
Să se aventureze în necunoscut și să o facă într-un mod relaxat.
Dar mulți n-au încercat.
Și se tem de asta, deci cred că oarecum încearcă să te oprească
sau să te protejeze, nu știu exact care e dinamica.
Noi suntem considerate nebune pentru că plecăm vara
și călătorim o lună, două.
Nu sunteți nebune. E grozav!
Trebuie să planificăm. Mâine plecăm și nu vom găsi magazine timp de trei zile.
Luăm ouă, pentru că cele mai importante sunt proteinele.
Amestec pe bază de orez.
- Nu, oameni buni! - Street tacos sunt bune, nu?
Da, vă rog. Mulțumesc foarte mult.
Asta înseamnă bița și statul la cort.
De fiecare dată când despachetezi tot,
trebuie să reîmpachetezi totul din nou.
CICLISTE DIN ÎNTÂMPLARE
Trebuie doar să ajungem aici.
E 23,3.
Autostrada 14… Sunt 9 km în urcare.
Urcăm până aici, apoi coborâre, apoi iar urcăm, coborâm, dar e realizabil.
F, J…
Mai întâi ne ocupăm de munte. Apoi ne mai gândim.
- Trebuie s-o rupi. - Stai!
- Un băț blocat în lanț. - Stai un pic! Trage-o înapoi!
Nu.
Putea fi mai rău. Putea să se rupă lanțul.
În schimb, am rezolvat rapid.
De fapt, dacă s-ar fi rupt lanțul,
am fi fost complet capabile să-l schimbăm.
Am fi făcut greșeli.
- Da, cu greșeli.. - Da.
Am fi prins lanțul, am fi dat o pedală și în trei-patru minute era gata.
Am greșit direcția a doua oară pe ziua de azi.
Dar nu avem GPS, folosim doar hărți
și uneori ne rătăcim.
Face parte din aventură. Dar când te rătăcești, te cam enervezi.
Azi sunt cam demoralizată.
Credeam că va fi o călătorie legendară,
dar pare mai degrabă o călătorie imposibilă.
Nu au trecut nici zece zile,
și toate suntem deja epuizate.
Deseori, după-amiaza, când oboseala își face simțită prezența,
ne mai și certăm, pentru că nu e ușor să faci față efortului.
E greu să îți menții mintea limpede.
Am uitat că șaua începe să te deranjeze după un timp.
Nu mai știu cum să mă așez.
Mă simt vinovată, pentru că ideea călătoriei a fost a mea
și pentru că deseori
par o nesimțită care nu vrea să se oprească,
care mai vrea să facă 10, 20 km
ca să nu rămânem în urmă cu planificarea.
Silvia mă supără
pentru că debordează de entuziasm.
E greu de ținut în frâu, nu poți s-o faci să se răzgândească, e ca un uragan.
Mă simt vinovată față de Linda, pentru că știu sigur
că asta nu e călătoria visurilor ei,
ci e călătoria visurilor mele.
Ea îmi face pe plac pentru că știe câtă nevoie am de aventură, de provocare.
Uneori mi-e frică. Am impresia…
că această călătorie e mai importantă decât mine.
Ca și cum călătoria, aventura, provocarea,
ar fi mereu pe primul loc în gândurile ei.
Chiar și în viața de zi cu zi, dacă nu are parte de mici aventuri, moare.
De fapt, cred că această călătorie are legătură cu o călătorie mai amplă
pe care am decis s-o facem,
deci cred că ne reprezintă pe noi două.
LACURILE COTTONWOOD LACUL SEELEY - OVANDO
Am văzut primul nostru urs, dar acum am împietrit.
Ursule, pleacă! Venim noi!
Ursule!
- Faceți gălăgie! - Ursule, venim!
Aș spune „bună ziua”.
Bună ziua!
Pedalând atâția kilometri spre Vestul Statelor Unite,
n-ai cum să nu te întâlnești cu cowboy-ii.
Tirul călare al cowboy-ilor înseamnă
să împuști cinci baloane cu un pistol,
apoi pui deoparte acel pistol, primești alt pistol
și mai tragi în cinci baloane.
În funcție de cum e aranjat terenul, trebuie să ocolești butoiul sau nu,
dar apoi fugi spre casă,
iar cronometrul se oprește.
Dar, spre surprinderea noastră, aici sunt numai cowgirls.
Doamnă cowboy, 21,893.
A fost bine!
Te iubesc…
Și îmi cer iertare Te iubesc…
Te iubesc, coborâre!
Cu tot efortul ăsta, ajungi să cânți șlagăre din anii '80.
Aici nu ajunge nici măcar luna
Căutăm mai încolo ceva de făcut
În jos
- În jos - Printre stele și dragoste
Fetelor, nu mai ajungem pe locul doi.
Asta e disperare. Nu mai putem.
- Încercăm să coborâm. - Se vede că era acolo în vale.
Hai să coborâm! Sigur ne vom întâlni cu cineva.
Direcția e greșită. Ne trebuie un ghid.
Unde să ne conducă? Am ajuns.
- Hai să coborâm! - Stai.
Ăsta e drumul asfaltat, nu?
Dacă e drum asfaltat, o să ne ducă pe un drum principal.
- Bine. - Unde?
Un drum asfaltat mai mare ajunge la Helena.
Am decis să luăm o mică remorcă specială pentru biciclete.
De la Helena mergem la Butte.
Da, e păcat…
pentru că voiam să călătorim doar cu bicicleta.
Dar nu mai rezistam, nu suntem niște eroine,
nu e nicio grabă.
Am luat o mașină, economisim aproape 7 km.
Oricum am hotărât să nu parcurgem munții, deci ar fi fost periculos pe autostradă.
Mai avem încă mult de pedalat.
Câteodată trebuie să și renunți.
Nu-i așa?
Nu am renunțat. În fine, avem opinii puțin diferite.
Azi ne-am dus bicicletele la spa.
După 800 de kilometri de noroi, praf, urcușuri și coborâșuri,
o baie bună, o revizie și niște ulei pentru biciclete
sunt minimul necesar.
După înfrumusețare, avem timp liber în oraș.
Trage!
SPRE AUTOSTRADA 15 MONTANA 43
Prin aceste ținuturi,
pe plaiurile astea unde omul a prins rădăcini,
porțiuni întinse au rămas primitive.
Când faci trasee pe bicicletă,
te întâlnești câteodată cu alți cicliști,
exploratori, sportivi, dar și persoane
care au ales să călătorească, pedalând prin natură,
pentru a se regăsi.
- Ce e ciclismul pentru tine? - E o parte importantă din viața mea.
Fără mersul pe bicicletă, viața mea ar fi o greșeală.
Când călătorești cu bicicleta, te întâlnești
cu cicliști ca și tine, iar ceea ce e deosebit
este că, doar pentru că sunteți cicliști,
se creează un fel de frăție,
care te face să te împrietenești rapid,
să împărtășești povești și experiențe de călătorie,
despre efort, trasee
cu ideea că și celelalte persoane
au aceeași viziune asupra călătoriei
și asupra ciclismului.
Aici în Montana, oamenii sunt mândri că au foarte multe vaci.
Acestea sunt din rasa Angus, Black și Red, și am aflat
că sunt chiar de trei ori mai multe vaci decât oameni.
Sunt 2,500.000 de vaci și doar 1,000.000 de localnici.
- Bună! - Bună dimineața!
E deja 06:00. Murim de frig.
E 07:15. Plecăm.
Chiar dacă ne-am trezit mai demult, ne-am dat seama că e prea frig.
Ora mea limită pentru plecare e 07:30.
În Montana e foarte puțină lume
și, când plecăm așa devreme dimineața,
aceste pajiști,
aceste câmpuri întinse,
sunt doar pentru noi.
Apoi, când te aștepți mai puțin,
ajungi la Hollywood Studios Montana.
E un loc foarte frumos. Nimeni nu se aștepta.
E ca un studio de filmare. Ne-a impresionat.
Dacă găsim vreo pepită de aur, cumpărăm o remorcă.
Cerni bucățile mai mari,
apoi le pui în apă.
O pepită de aur!
Nu pare culoarea potrivită.
Ne așteaptă alte vârfuri de escaladat,
înainte de a intra în Idaho pentru o scurtă oprire,
apoi ajungem în Parcurile Naționale din Wyoming.
Am coborât din munții statului Montana, și, pentru prima dată,
azi am avut parte de o deplasare lungă și în linie dreaptă,
în aceste câmpii infinite.
În zilele ca aceasta, apare și plictiseala.
Pentru că plictiseala face parte dintr-o călătorie cu bicicleta,
dintr-o deplasare lentă, și trebuie să te obișnuiești.
Strada fără sfârșit
Sunt și momente
în care se creează un vid în minte, ești obosit,
pedalezi, te concentrezi asupra asfaltului,
asupra terenului, asupra roții în mișcare.
Pentru mine, aventura înseamnă căutare,
înseamnă să descoperi lucruri noi.
În această călătorie mă simt ca și cum aș fi o exploratoare.
Acasă trebuie mereu să am grijă să fiu feminină,
să fiu așa cum mă vor ceilalți, chiar și la locul de muncă.
În schimb, aici nu trebuie să-mi fac griji dacă alții mă judecă
sau să le fac pe plac celorlalți.
Pot să nu mă spăl pe cap trei zile,
pot să am vânătăi pe picioare
și să mă preocupe doar ceea ce simt,
să simt această călătorie, emoțiile, strada care merge înainte.
DRUM ÎNCHIS
Bun! Se poate deschide, nu?
- Da! - Da!
LACURILE RED ROCK REFUGIU NAȚIONAL
Grăbește-te!
Ne vedem când se oprește ploaia.
- Plouă. - Ne e foame, ca de obicei.
Dar având în vedere că plouă, nu putem mânca,
așa că așteptăm cu răbdare și pline de speranță, să se oprească.
Dacă nu, ne mâncăm una pe cealaltă.
Nu mai avem apă.
De data asta stăm la cort, deci încercăm să luăm un pic de apă aici.
Oricum, astea sunt urme de pui de cerb.
Nu sunt o persoană foarte răbdătoare.
Încerc să fiu cât mai răbdătoare,
dar suntem patru acum.
Patru ritmuri, patru capete, patru feluri diferite de a fi.
Eu înnebunesc dimineața.
Ne ia o oră și jumătate, câteodată două, până plecăm,
și asta mă înnebunește.
Deseori plec…
în întâmpinarea celor 90, 100 km cam prost dispusă.
Chestia e că m-am săturat, la naiba!
Se vaită toată ziua.
De prea multă urcare, de prea mulți kilometri,
de prea mult efort.
Ce credea că facem? Traseul Vento?
Din Torino în Veneția?
Sau că ne plimbăm prin Munții Stâncoși?
De luni de zile planific călătoria asta.
Dacă nu voia să vină, putea să-mi spună.
Am discutat cu Silvia despre ce rost are
să mergem repede, să ne grăbim, să ajungem la destinație.
Ca de obicei, avem păreri diferite.
Mi se pare că, în timp ce în alți ani
eram numai noi două
și găseam mai ușor un compromis între ideile mele de călătorie și ale ei,
anul ăsta e mai complicat, pentru că ea își caută aliați,
care reușesc să țină pasul cu ea.
Eu încerc să trag tare, dar vin și zile…
în care îmi fac puțin timp să scriu
sau să fac alte lucruri, să mă odihnesc
sau pur și simplu să petrec timp singură.
Sunt o persoană foarte competitivă,
am jucat baschet toată viața, aș vrea
să parcurgem mai mulți kilometri, în schimb trebuie să ne oprim,
pentru că o persoană rămâne în urmă
sau pentru că altcineva trebuie să bea apă,
pentru că plecăm târziu sau pentru că altcuiva i-e foame.
Dacă eram singură, eram mult mai rapidă.
Pentru mine, deși nu e un concurs,
îmi place ideea de a avea un stimul.
ALTITUDINE 9584
Câteodată, când avem urcușuri lungi,
mai ales pe drumuri mai proaste,
ne este foarte greu.
Văd cum tovarășele mele de drum se chinuie.
O văd pe Linda aproape suferind.
Mă întreb ce căutăm aici, ce caut eu aici,
ce rost are călătoria asta.
Aș putea fi pe plajă cu un Mojito în mână,
să mă odihnesc ca tot omul vara.
Cred că sunt puțin masochistă,
așa cum, de altfel, sunt toți cicliștii,
pentru că efortul face parte din acest sport.
Dumnezeul urcușurilor
sau Dumnezeul câmpiilor, de ce ne-ai părăsit?
Când ajungi sus, într-o trecătoare,
eu mă simt mândră,
căci am ajuns acolo pe cont propriu, pe picioarele mele.
Apoi vine coborâșul.
Coborâșul e bucurie pură,
coborâșul e libertate, e un moment de fericire de nedescris.
Asfalt!
Asfaltul de la capătul tunelului! Cine a inventat asfaltul e un geniu!
Penicilina e nimic pe lângă asfalt!
PASUL RED ROCK 2170M
Nu, stai un pic!
Gata.
Gata, am luat-o. Mersi.
Astăzi a fost o zi foarte grea. Un drum prost încă de dimineață
de pe la 07:00 sau 08:00.
De dimineață devreme am făcut multe ore
și apoi am găsit în sfârșit asfalt,
dar nu mai eram în stare să ajungem acolo unde ne-am propus.
Căutam cu disperare pe cineva care să ne ajute
și în cele din urmă am ajuns în acest loc, unde am găsit o doamnă minunată,
care ne-a primit în acest loc superb.
Am fost foarte norocoase.
Ciclismul îi motivează pe oameni să fie amabili,
pentru că e dificil,
așa că oamenii sunt amabili cu noi.
Băieții ăștia cred că au avut o experiență asemănătoare cu a noastră.
„O zi lungă și obositoare, cu mult urcuș de la Lacul Brooks.
N-am avut suficientă apă și ne-am cam chinuit la coborâre.”
Da.
Coborârea aia e nebunie curată.
Înțeleg că au vrut și ei să ajungă
unde voiam să ajungem și noi.
„Mulțumim mult pentru ospitalitate.”
Da, putem spune că acest loc se afla pe strada delirului suprem.
Crezi că poți ajunge în oraș, dar te înșeli amarnic.
Ăștia sunt din Manchester.
Și noi o să scriem ceva similar. „Mulțumim că ne-ați salvat viața.”
- Pepene roșu! - Dumnezeule!
Ăsta chiar este un mare dar.
Ați văzut? Este un pepene roșu. Mâncați pepene roșu?
- Sigur. Doamne, mulțumim! - Luați-l pe tot!
- Bună! - Vă ajută după o zi lungă.
Da. Vă mulțumim.
Este incredibil. O doamnă așa de amabilă!
- Ne-a adus pepene. - Slavă Domnului!
Și nici nu vrea să îl plătim, nu vrea nimic.
- Este un loc minunat. - Și nu vrea să-i plătim găzduirea.
Și nici cadouri nu avem, dar a zis așa: „Cadoul sunteți voi.”
Chiar așa. Și eu sunt înnebunită după pepene. Ei nu-i place.
SFÂRȘITUL DRUMULUI ASFALTAT
DRUM ÎNCHIS PE TIMP DE IARNĂ
După câteva zile în deșertul Wyoming,
acum suntem într-o ambianță diferită, în valea numită Battle Creek.
Apoi ne îndreptăm
către acei munți înalți și dificili.
În Colorado o să fie greu, dar o să obțin multă satisfacție.
Eu vreau multă satisfacție și puțin efort.
Dar o să fie fix invers pentru toate.
Maximele vieții, de Silvia Gottardi.
Prima pană…
după circa 1,500 km, deci sunt chiar norocoase.
Dar oricum tot pană e. Trebuie să dăm jos totul.
E pe roata din spate, desigur. Deci asta va complica totul.
Fiecare dintre noi are un cauciuc de rezervă.
Al meu tocmai va fi sacrificat.
De asemenea, trebuie să verific și roata,
că am auzit și un sunet ciudat.
Asta n-a mers?
- În regulă. - Gata.
Ai verificat-o? O reparăm sau o înlocuim?
Aici a intrat o pietricică.
Îi lipim niște petice, altfel…
E bine.
Ba nu e. Așteaptă!
- Unde este valva? - Aici.
Așa e bine.
- Și pe cea mică. - Aici.
Da!
Cea mai scurtă oprire dintotdeauna.
APĂ GRATIS PENTRU GDMBR
Uite ce de gustări și alte chestii!
Ce drăguți! Traversăm o zonă
cu 100 de km fără apă și cineva a lăsat aici
o ladă frigorifică plină cu apă și gustări.
CICLISTE DIN ÎNTÂMPLARE
Multă lume pe aici!
Să mergem!
AICI SUNT ELANI!
CENTRUL LYNX PASS PĂDUREA NAȚIONALĂ ROUTT
Urcușurile din Colorado sunt foarte lungi.
Deși mai puțin solicitante decât cele din Montana,
lungimea le face cu adevărat dificile
pentru că acasă nu ne-am obișnuit
să urcăm în mod constant
pe o distanță de 20-30 de kilometri,
așa că sunt extenuante.
Încă nu avem rău de înălțime,
dar cu siguranță respirăm greu
așa că avem un ritm diferit,
un ritm mai obositor, dar peisajul
este cu adevărat spectacular, deci compensează efortul făcut.
Am pedalat mai bine de 2,000 de kilometri.
Suntem pe drum de aproape o lună,
simt că sunt mai puternică, mai antrenată,
fac lucruri pe care nici nu-mi imaginam că le voi face,
urcușuri care păreau imposibile,
dar oarecum reușim să le urcăm.
Dar de data asta, odată ajunse în vârf,
am găsit un alt munte de urcat, invizibil,
care îți chinuie inima, nu picioarele.
Linda suferă.
Trece printr-un moment greu. A primit o veste tristă din Italia,
despre cumnata ei care e pe moarte.
Nimeni nu se aștepta,
fiindcă altfel n-am fi plecat într-o călătorie atât de lungă.
Și mă simt prost
să o văd suferind, neputincioasă.
Am comunicat prin mesaje cu fratele meu
și cu nepoții mei și mi-au spus.
De vreo două zile am o stare de anxietate.
Am coșmaruri.
Asta îmi aduce aminte de situația cu mama.
Pentru că știu ce înseamnă când o persoană iubită…
moare prea repede.
Mă simt neputincioasă. Aș vrea s-o ajut pe Linda.
Ar trebui să ne temem de o viață irosită, nu de moarte.
Poate că toți ne supunem acestui risc,
din diverse temeri,
și nu trăim o viață autentică.
Poate că această călătorie este și o fugă de realitate.
Unde e? E acolo?
E aici!
TRECĂTOAREA MARSHALL ÎNĂLȚIME 3,304M
Suntem moarte!
Rupe-mi spatele în bucățele mici, uite așa!
- Apoi aruncă-le la gunoi! - Trecătoarea Marshall, cucerită.
Psihic, am rezistat eroic.
Azi sărbătorim fix o lună pe bicicletă.
Ca premiu, am găsit această frumoasă și elegantă cabană
și pregătim niște paste italienești, organice, cu ton.
Ne-am adăpostit aici, pentru că suntem pe această pajiște
de multe ore și nu există niciun copac.
Pentru a scăpa de soare, asta e singura soluție.
Afară scrie că e instabilă și periculoasă,
dar dacă e să alegem între insolație și o scândură în cap,
am hotărât…
cel mai bine e să mori mâncând, la umbră.
După prânzul de cinci stele din mijlocul pustietății,
vom urca spre cea mai înaltă trecătoare de pe traseu,
dar prognoza meteo nu promite nimic bun.
Suntem pe Trecătoarea Indiana.
Plouă, cade grindina, e al naibii de frig.
A fulgerat de două ori și mi-am zis: „Ce mama naibii facem?”
La coborâre, tot drumul se umplea de pământ, de noroi.
Chiar am avut un moment…
Nu de panică, nu era cazul.
Dar, puii mei, nu găseam nicio soluție!
Ce mama naibii puteam face? Ploua cu găleata.
Grindina chiar m-a lovit.
Era foarte mare, ne lovea când cădea.
Purtam căști, dar pe piele și pe picioare chiar ne lovea.
Ne-am adăpostit sub biciclete, dar a fost în zadar.
Odată intrate în mină, mi-am spus că vreau să o închei acolo.
Urechile mele!
Mi-am nenorocit mâinile!
- Vezi? - Cam ude?
Niciodată n-am mai prins
asemenea ploaie și asemenea grindină…
E absurd, sunt în ultimul hal.
Acum îmi chem un taxi și te aștept la capătul acestei călătorii de rahat.
- Nu, iubito! - Puii mei!
Am reușit!
Mai taci! M-am săturat.
Buldozerul ăla…
poate să ne ridice în sus cu biciclete cu tot.
- Și plecăm. - Plecăm.
Dovada că ploaia și noroiul au venit peste noi.
Și noi avem noroi peste tot.
L-am mai scuturat un pic,
spre bucuria celor care vor face curat în băile minei.
După cea mai înaltă trecătoare din Colorado, la 3,000 metri altitudine,
vom începe să coborâm spre deșertul din New Mexico, etapa finală a călătoriei.
Hai să sărbătorim pe șinele de cale ferată!
Ultima trecătoare din Colorado.
Acum se coboară spre New Mexico!
Cu ajutorul lui Dumnezeu ajungem diseară.
Tortillas! Vamos!
Arriba!
BINE AȚI VENIT
BUN VENIT ÎN NEW MEXICO UN ȚINUT PLIN DE FARMEC
Suntem în New Mexico și cum sărbătorim?
- Margarita! - Margarita!
DRUMUL ISTORIC ROUTE 66
Deși nu cred că e așa, îmi imaginez un deșert vast,
dar în schimb vor fi numeroase trecători, zi de zi, una după alta.
Aceste ultime zile vor fi la fel de grele.
Nu vom găsi apă.
Toată lumea ne-a avertizat în legătură cu căldura teribilă din New Mexico.
Apa s-a terminat și trebuie să ne întâlnim cu un tip
care ne va da câteva sticle.
Avem noroc, chiar avem noroc!
- Mulțumim. - Cu plăcere.
Mulțumim.
Am sosit în Pie Town, renumit pentru tartele sale.
Hai să gustăm una! Una mare de tot!
Uite!
TARTĂ CU CIREȘE
TARTĂ CU AFINE
E TIMPUL PENTRU TARTE
Mamă, asta chiar e foarte bună!
E delicioasă.
- Da, văd. - Bine.
Trăiască Pie Town!
Orașul tartelor.
Ajunse în Pie Town,
am găsit acest hostel, care găzduiește pe gratis călători,
numită Toaster House, pentru că e plină de prăjitoare de pâine.
Și nu pricep de ce Linda nu vrea să se culce
în acest loc încântător, care mai e și gratis.
Eu îmi deschid cortul, tu faci ce vrei.
Camerele arată ca locurile unde sunt duși oameni răpiți
și aruncați pe saltele, iar saltelele au pete dubioase.
Înăuntru era un tip ciudat, care arăta ca tipul din Into The Wild.
Parcă a mâncat ciuperci psihedelice și nu și-a mai revenit.
Și nici nu părea tare primitor.
- Trăiești pe bicicletă? - Da, trăiesc pe bicicletă.
- Și călătorești tot timpul? - Da, de zece… Nu, de opt ani.
- Chiar? - Da.
Când am venit, nu era nimeni. N-am văzut pe nimeni.
Cred că vine multă lume, pentru că am întâlnit patru bicicliști.
În seara asta va fi aglomerat. Dar putem campa afară.
Poate mă duc eu afară.
Nu, stai liniștit! Vin doi băieți.
- Stai liniștit! - Nu, rămân afară.
Să nu vă încurc.
Stai liniștit! Noi mergem să mâncăm
și o să fie bine, stai liniștit!
Suntem în casa asta absurdă, dar situația e nostimă rău.
Astă-seară o să pregătim niște spaghete cu roșii.
Cum n-am găsit nimic în văgăuna asta,
avem spaghete americane și Prego, sos tradițional italian.
Mi-e cam frică.
- Ce e dulapul ăsta? - Găsești tot ce vrei.
- Aici erau! O lingură de lemn. - Excelent!
Uite ce îți aduc!
Ceapa se prăjește un pic mai mult. Fă lumină!
- Spaghete italienești pentru toată lumea. - Mulțumim.
E ca un… Cum se zice „colla”?
Ca un lipici.
De ce călătorești singură?
N-am cu cine să călătoresc. Toți au familii și vieți normale.
- Sunt plictisitori, nu știu. - Plictisitori, da.
Mereu cunosc oameni.
E distractiv. Ar fi diferit, într-adevăr,
dacă nu ai întâlni lume pe traseu, dar sunt mulți bicicliști, ai companie.
În seara asta a plouat ore în șir.
În dimineața asta, cerul amenință cu ploaia.
Cerul e foarte cenușiu, prognoza nu e grozavă
și ar fi trebuit să mergem trei zile
pe drumuri proaste, în deșert, în partea cea mai sălbatică,
dar e foarte probabil
să mergem pe drumul pavat,
pentru că e foarte mult noroi și nu avem bicicletele potrivite.
BUCKHORN RV PARK BINE AȚI VENIT
CONTINENTAL DIVIDE ALTITUDINE 6230
Sunt puțin emoționată pentru că am ajuns la Hachita.
Mai sunt cam 80 de kilometri
până la granița cu Mexicul și până la sfârșitul acestei aventuri.
E ciudat când te gândești că mâine va fi ultima zi pe bicicletă,
pentru că pedalăm de 50 de zile,
iar acum a devenit rutină.
Ne trezim la 6, ne urcăm în șa,
ne asigurăm că avem apă și mâncare, consultăm harta
ne atingem obiectivul zilnic.
Cred că o să-mi lipsească.
E adevărat că sunt obosită,
dar sunt și fericită că am ajuns la finalul acestei călătorii.
Ne-am plimbat, am pedalat
și am parcurs 4,000 km.
Mă bucur că am încercat, dar a fost cam mult pentru mine.
În ceea ce mă privește, provocarea sportivă nu se compară
cu plăcerea de a vedea lucrurile, de a le trăi.
Linda de multe ori face pe cinica, zice că nu mai poate, că e sătulă,
că de-abia așteaptă să termine cu pedalatul, dar eu cred
că în realitate și ea e foarte bucuroasă.
A fost un efort foarte mare.
Apoi, ajunse la capăt, totul se uită. Acum suntem aici.
Sunt foarte bucuroasă că am reușit. Ce frumos!
Păstrezi doar fragmente mărunte, ca în filme.
Faci un colaj mintal cu părțile frumoase,
cu momentele victorioase și cu cele obositoare,
dar narațiunea trece la trecut, ca în filme.
Fugi!
GRANIȚA ȘI VAMA SUA
- Ce cald e! - Dă-mi un pupic!
- Am reușit! - Nu știu dacă vom supraviețui căldurii
în această oră de așteptare.
Dar am reușit.
GRANIȚA SUA
E incredibil când te gândești…
că luăm un autobuz spre Phoenix, de unde luăm avionul.
Va fi foarte ciudat.
E cea mai lungă călătorie făcută cu proiectul „Cicliste din întâmplare”.
Ne-a pus la încercare
chiar și viața de cuplu, aș zice.
Gata, am terminat!
Încă nu conștientizez. Poate trebuie să scriu ceva
ca să asimilez acest final.
Simți condițiile 24 din 24, simți efortul, murdăria,
cât ai de parcurs, presiunea de a ajunge la destinație.
Mi-am făcut o idee despre această parte a lumii
foarte puțin cunoscută,
dar vastă, cu aceste spații întinse, pustii,
și aceste locuri-fantomă, unde oamenii încă locuiesc.
E ceva ce îți rămâne în suflet.
Mai ales cu bicicleta, pentru că a reuși cu propriile puteri
e cu totul altceva.
Adică sentimentul că ești vulnerabil în fața forțelor naturii,
în fața camioanelor care ne depășeau pe autostradă.
Faptul că ne-am simțit mărunte și singure,
pierdute în neant,
ne-a dat o senzație plăcută
care mie îmi va lipsi și sunt convinsă
că îi va lipsi și Lindei.
Subtitrarea: Alexandra Vilcu