Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag såg fram emot avresan.
Jag hade drömt om en sådan resa länge.
Fyratusen kilometer med cykel från Kanada till New Mexico,
längs med Klippiga bergens rand.
När jag föreslog för Linda…
SILVIA GOTTARDI
…att göra den här cykelresan
trodde jag aldrig att hon skulle tacka ja.
Den är väldigt lång, krävande och även farlig.
Men nu är vi här. Det känns fortfarande otroligt.
Jag längtar efter att få vara i naturen på cykelsadeln.
Vi ska ut på…
LINDA RONZONI
…ett cykeläventyr.
Just nu känns tanken på att avverka alla dessa mil ganska skrämmande.
The Great Divide avskiljer Stilla havets vattenmassor från Atlantens.
En legendarisk led, som inspirerat tusentals äventyrare och idrottare.
En väg som utmanar dig och kallar på dig,
och jag är här för att besvara dess rop.
TVÅ TJEJER PÅ CYKEL
FRÅN KANADA TILL MEXIKO GENOM THE GREAT DIVIDE
CYKLISTER AV EN SLUMP
Idag förberedde vi våra cyklar, köpte nödvändigheter, plus björnspray.
Två flaskor björnspray och två bjällror, en till varje par.
Vi hoppas på att få se björnar, men på stort avstånd.
Nej, det gör vi inte.
Så, vi är rädda för björnar.
-Okej. -Vad gör vi om vi träffar på en?
Det viktigaste är att hålla sig lugn, och långsamt backa bort därifrån.
Björnar skadar inte folk, så länge man inte stör eller skrämmer dem.
Och om den börjar se hotfull ut, så tar ni fram den här björnsprayen,
lyfter av korken och sprayar i den riktningen.
Den här resan är min och Lindas smekmånad.
Vi gifte oss för en månad sedan. Det är en ovanlig sorts smekmånad.
Lite avslappning och mycket ansträngning.
Vi är fyra i gruppen.
RAMONA LINZOLA SIMONA PEZZANO
Ramona och Pez följer med oss för att hjälpa oss filma och planera.
De kommer också att cykla.
Kom igen.
Just nu är jag väldigt trött. Flygresan var jättelång.
Jetlag.
Jag skulle åka ner hit och tälta någonstans längs med stranden.
Allt är nedförsbacke.
-Men om vi är utmattade… -När man är trött…
Ett, två, tre, fyra.
Sjätte dagen har vi hotellet.
Vi måste skicka sex dagars proviant till Whitefish.
Två, fyra, sex…
…13, 14, 15, 16.
Klara, färdiga, gå!
När vi går upp på morgonen överraskas vi av den häpnadsväckande vildmarken,
och det gör mig glad.
Stadsområdet där jag bor året runt är för litet för mig.
Jag mår bra när jag reser.
När jag upptäcker nya platser och tänjer på mina gränser.
Då hittar jag mig själv.
Jag konfronteras av de delar av mig själv som bara väntar på att väckas.
Hindren jag möter längs vägen är vad som gör resorna minnesvärda.
Fysisk ansträngning och viljestyrka är mina skyddsänglar.
Folk tror alltid att stora utmaningar och äventyr bara är till för män,
men när det kommer till uthållighet och seghet är vi kvinnor inte underlägsna.
Vårt projekt, Cyklister av en slump, föddes från just den tanken.
Att vara en slags förebild för andra kvinnor
och säga: "Prova, var äventyrlig, var fri."
Vi har bestämt oss för att inte använda GPS utan bara kartor.
Vi tycker att det gör resan ännu mer speciell,
och gör äventyret till ett riktigt äventyr.
Att resa med kartor är som att resa tillbaka i tiden.
Att resa med cykel är redan otidsenligt,
för det går långsamt och man blir uttråkad.
Så att använda oss av kartor
kändes naturligt till den här typen av resa.
Den första etappen består av några av de högsta bergstopparna
i Alberta och British Columbia,
innan vi kommer till USA och lämnar Kanada bakom oss.
Den tredje dagen var jättetuff.
Ärligt talat var jag rädd att jag inte skulle klara det.
Det gläder mig att Silvia sprider
den här drivkraften. Men jag vill också dela med mig av min,
som är lite långsammare och mer reflektiv.
Det handlar om att balansera de två.
Stigningar och grusvägar satte oss på prov från dag ett.
Vi vann ett par poäng, men de vann ronden.
Något av det svåraste med en sådan här resa
är att få i sig tillräckligt med vätska under dagen.
Och när vattenflaskorna är tomma måste man vidta åtgärder.
Det finns inget bättre. Vi tar en pinne.
Vi har haft en sån otrolig tur.
Vi letade desperat efter en campingplats.
Men det var fullt, och eftersom det är ett naturreservat
får man inte tälta var som helst.
Vi var så nedslagna, men sedan träffade vi den här damen
som låter oss tälta på sitt område. Och hon har också serverat
den här underbara middagen. Hon är vår räddare.
-Ja. -Ja.
-Tack så mycket. -Tack.
Inga problem.
Hittills har vi undvikit grizzlybjörnar.
Men vi är fortfarande väldigt rädda,
och damen på campingplatsen verkar vara kunnig i ämnet.
-Det här är i Highwood Pass. -Nej, jag vill inte se det.
Det är det värsta. Jag menar, grizzlyungar med sin grizzlymamma.
-De är så söta. -Va?
-De är inte söta. -Nej.
-Nä, de är söta… -De är söta på avstånd.
-Ja, om de håller sig på avstånd. -Nej, inte ens då.
ENDAST BJÖRNSÄKERT OM SOPTUNNAN ÄR STÄNGD
VARNING BJÖRNAR FINNS I OMRÅDET
Och i går natt blev vår mat inte uppäten av björnen.
Det regnade rejält i natt, men som tur är hade vi det bra
i tälten, i våra varma sovsäckar.
Men nu är klockan 7,30 och det är jättekallt när vi packar.
En man väckte oss och berättade att precis i området bakom oss
hade de sett en grizzlybjörn runt klockan 6,00-6,30,
som gick i den riktningen vi skulle cyklat.
Så vi bestämde oss för att cykla tillbaka och ta den stora vägen,
för vi är fortfarande inte redo att möta en grizzlybjörn.
Jag hoppas att jag inte blir attackerad av en när jag borstar tänderna.
Ja.
Vi kanske har tagit lite för lätt på den här björn-grejen.
TILLTRÄDE FÖRBJUDET BJÖRNAKTIVITET
I Banff var det som en rolig lek att köpa björnspray och bjällror som ringer.
Men nu säger folk till oss att vara försiktiga vart vi än går.
I natt ska vi tälta här på Lower Lake Campground,
och hela det här området är avspärrat eftersom de sett grizzlybjörnar.
Vi är lite rädda just nu.
Är det här dina grejer?
Ikväll är det du som räddar oss och lagar maten.
Visst.
Jag ska hålla dig varm också, när det är mörkt och kallt.
Det här är en storslagen måltid.
Era kockar här har lagat kikärtor med couscous och korv.
Tack vare Mamma Barbecue.
Den första etappen på resan är nästan över.
Och den var definitivt mer krävande än vad vi trodde.
Nu cyklar vi mot gränsen till USA och lämnar Kanada bakom oss,
som välkomnat oss med sina vidsträckta vildmarker
och sina invånares enastående vänlighet.
Vi är nästan vid gränsen.
Vi lämnar Kanada för att ta oss till USA.
VÄLKOMMEN TILL USA
Vi borde vara här.
-Nu tar vi Stryker. -Dickey Lake.
Sedan tar vi den här vägen…
Titta på alla sjöar.
Vi kom precis till USA.
Vi passerade gränskontrollen.
Vi befinner oss på en fantastisk campingplats intill en riksväg.
Efter de underbara campingplatserna i vildmarken med kringstrykande björnar,
har vi i stället luffare som stryker omkring.
Nu är vi äntligen i Whitefish, Montana.
En drömdestination vid foten av Glacier nationalpark.
Den perfekta platsen att ta en paus.
Ett naturreservat,
och i själva reservatet, en skog,
och i själva skogen, en sjö.
Efter flera timmars cykling och damm var ett dopp i vattnet som att födas på nytt.
De första dagarna var tuffare än jag förväntat mig.
Även om vi har tränat en hel del blir allt mycket svårare
när man väl befinner sig på grusvägen.
Vi måste långsamt vänja oss vid att sitta på sadeln i så många timmar.
Åtta, nio timmar om dagen, med hettan, kylan, dammet
och smutsen i ansiktet. Vi är också utomhus dygnet runt eftersom vi tältar.
Vi testade packningen hemma.
Men nu när vi är här är cyklarna tunga, för vi har packat mat och vatten också.
Tre och en halv liter var.
Och vissa av stigningarna är så tuffa att vi måste kliva av och leda cykeln.
Det är riktigt knäckande,
men när man kommer till toppen glömmer man på något vis ansträngningen
och nedförsbacken blir som en stor belöning.
Det fina med en sån här resa är att man hela tiden rör sig framåt.
Under den här första veckan hade vi en del svåra stunder
som redan har utmanat oss.
Men The Great Divide erbjöd inte mycket tid till att anpassa oss
och började med en rivstart.
Det fanns en del stunder när jag hade skuldkänslor,
för det var jag som valde ut rutten.
Kanske är den för lång eller för svår för Linda. Jag vet inte.
Jag såg att hon fick kämpa, och jag tyckte så synd om henne.
Jag tror att en dags vila kommer göra oss gott, och låta oss ladda batterierna.
Först tappar man tidsuppfattningen.
Sedan blir ansträngningen och trampandet så repetitivt
att man går in i ett hypnotiskt tillstånd.
Så man förlorar uppfattningen av tid och rum.
Man går helt upp i själva resan.
Jag pratade också med Silvia
för att förstå hennes synpunkt. Hon vill alltid pusha…
FÖRVARA MAT OCH SOPOR SÄKERT
…och ser den här utmaningen som en tävling.
Men för mig finns det också njutning i att kunna stanna upp ibland,
förstå vad som händer, i att ta en timme och bara inse…
…att jag är här, att jag cyklar längs med den här vägen.
Jag behöver de stunderna. Jag behöver lite dödtid.
Ansträngningen ska inte vara ett mål i sig.
Det måste fortfarande vara en njutning.
Resan ska vara en berikande upplevelse, inte en utmaning för utmaningens skull.
Det förstår jag mig inte på.
Jag gillar utmaningen, men det måste vara en upplevelse som förändrar mig.
VÄLKOMNA TILL WHITEFISH CYKLISTHÄRBÄRGE
Vi bodde på Whitefish Bike Retreat.
En vacker plats bara till för cyklister, och ägaren, Cricket, är kvinna.
Vi cyklar och talar om cykling som en symbol för kvinnlig frigörelse.
Tror du att cykling är rätt medium, också för kvinnor i andra länder,
för att tala om kvinnlig frigörelse?
Ja, vi driver många kurser för kvinnor.
Det som driver mig är att när jag flyttade hit var många kvinnor tveksamma
till att göra mycket själva.
Och jag är väldigt självständig,
så det var främmande för mig och jag kunde inte förstå.
Så jag vill ge folk den möjligheten, särskilt kvinnor.
Jag vill ge dem det självförtroende som krävs
för att kunna ge sig ut själva, och det självförtroende som krävs
för att de ska kunna göra det ensamma. De kan cykla i terrängen,
och ta sig till regionens mer avlägsna platser alldeles själva.
Folk kan ta sig ut i det okända och klara sig själva, du vet.
Men det är många som aldrig har provat.
De är ängsliga, så jag tror att de försöker hejda dig lite,
eller skydda dig. Jag vet inte riktigt vad det är som driver det.
Folk tycker vi är galna som ger oss ut varje sommar,
och reser i en eller två månader.
Ni är inte galna. Det är toppen.
Vi måste planera. Vi ger oss av imorgon och kommer inte se affärer på tre dagar.
Så ägg, för protein är viktigt.
Middagsblandning med ris.
-Nej, hörni. -Tacos är gott, va?
Ja, gärna. Tack så mycket.
Det här är det krångliga med att cykla och campa.
Varje gång man packar upp, så måste man packa ner det igen.
Vi måste bara ta oss hit.
E. 23,3.
Och 14… Det är en nio kilometer lång stigning.
En stigning hit, sedan nedför, sedan upp och ner. Men det går.
F, J…
Vi börjar med berget. Sedan får vi se.
-Du måste bryta av den. -Vänta.
-En kvist har fastnat i kedjan. -Vänta. Dra den här.
Nej.
Det kunde ha varit värre. Kedjan kunde ha gått av.
Men det var snabbt fixat.
Men även om kedjan hade gått av hade vi varit kapabla att fixa den.
Man gör misstag.
-Man gör misstag. -Man gör misstag.
Vi hade bara satt in reservlänken.
Det hade varit avklarat på tre, fyra minuter.
Vi cyklade i fel riktning två gånger idag.
Men vi använder inte GPS utan kartor, så ibland är det en del av äventyret
att tappa bort sig. Men det är frustrerande när det händer.
Idag känner jag mig lite nedslagen.
Jag trodde det skulle bli en storslagen resa,
men den verkar helt omöjlig.
Efter mindre än tio dagar är alla redan slitna.
På eftermiddagen tar ofta tröttheten över.
Vi grälar också, för det är inte lätt att orka med allt arbete som krävs.
Det är svårare att tänka när man är trött.
Jag hade glömt att sadeln får huvudet att snurra efter ett tag.
Jag vet inte hur man sitter längre.
Jag känner mig skyldig, för resan var min idé,
och för att jag ofta blir kärringen som aldrig vill stanna,
som vill göra 10–20 kilometer till.
Jag är rädd att hamna efter i tidsplanen.
Silvia gör mig arg för hon har all den här entusiasmen.
Hon har svårt att hålla tillbaka. Hon är som en virvelvind.
Jag tycker synd om Linda för jag är säker på
att det här inte är hennes drömresa.
Det är min drömresa.
Hon låter mig hållas, för hon vet
vilket stort behov jag har av äventyr och utmaningar.
Ibland blir jag rädd. Jag blir orolig för att…
…resan är viktigare än jag.
Som om resan, äventyret, utmaningen
alltid är det första hon tänker på.
Om hon inte får uppleva små äventyr i vardagslivet så dör hon.
Innerst inne trodde jag att den här resan representerade något större,
något som vi bestämde oss för tillsammans,
som var en symbol för oss två.
Vi har sett vår första björn, men nu är vi livrädda.
Ge dig i väg, björn! Vi kommer!
Björnen!
-Gör lite oljud. -Vi kommer, björnen!
Jag skulle säga "hej".
Hej, herrn.
När man cyklar kilometer efter kilometer i Mellanvästern,
stöter man förr eller senare på cowboys.
Okej. Ridande cowboyskytte är att du skjuter fem ballonger med en pistol.
Sen stoppar du undan den pistolen och tar ut en andra pistol,
och skjuter fem ballonger till.
Beroende på hur banan ser ut kan du behöva rida runt en tunna,
men sedan rider du hem, och då stannar klockan.
Men till vår stora förvåning finns det bara cowgirls här.
Lady Cowboy. 21,893 sekunder.
Fint jobbat.
GREAT DIVIDE MOUNTAINBIKE ROUTE 88 1
Jag älskar dig
Och jag ber om förlåtelse Jag älskar dig
Jag älskar dig, nedförsbacke!
Med den här tunga vikten måste vi sjunga 80-talshits.
Inte ens månen får komma in
Letar efter något att göra
Ner, ner
-Ner, ner -Mellan stjärnorna och kärleken
Tjejer, vi kommer aldrig komma fram till nästa ställe.
Det här är desperation. Vi orkar inte längre.
-Vi provar att cykla ner. -Man kunde ju se att det var där borta.
Vi cyklar ner. Förr eller senare möter vi någon.
Det är fel håll. Vi kan få skjuts tillbaka.
Vadå för skjuts? Vi är ju här.
-Vi cyklar ner. -Vänta.
Är inte det här en asfalterad väg?
Om den är asfalterad så leder den till en större asfalterad väg.
-Visst. -Var?
En större asfalterad väg kommer att leda oss till Helena!
Vi bestämde oss för att skaffa en flakbil och en liten vagn till cyklarna.
Från Helena ska vi vidare mot Butte.
Ja, det är synd.
Vi ville cykla hela vägen. Men vi orkade inte längre.
Vi är inga hjältar, och det är ingen brådska.
Så vi får skjuts och betar av nästan sju kilometer
som vi skulle ha cyklat längs med en farlig riksväg.
Vi har fortfarande långt kvar att cykla.
Ibland måste man ge upp.
Eller hur?
Vi ger inte upp. Det finns olika åsikter om saken.
Idag tog vi cyklarna till ett spa.
Efter 800 kilometer av lera, damm, stigningar och nedförsbackar,
är en skön dusch, en service och lite smörjmedel på växlarna
det minsta vi kan göra.
Och efter skönhetsbehandlingen: en ledig kväll för oss alla.
Bra jobbat!
Vid sidan av de här platserna,
de här markerna där människor har bosatt sig,
finns långa obebyggda sträckor.
Något av det mest spännande med att resa med cykel
är de spontana mötena med andra cyklister,
upptäcktsresande och idrottare. Men också de män och kvinnor
som gett sig av på cykel ut i naturen för att återupptäcka sig själva.
Vad betyder cykling för dig?
-Varför cyklar du här? -Det är en stor del av mitt liv.
Utan cykling hade livet varit ett misstag för mig.
Ibland när man cyklar träffar man på andra cyklister som en själv.
Och det speciella med det är att bara för att man är cyklister,
så finns ett slags broderskap som gör att man lätt knyter an till varandra.
Man gör det genom att dela med sig av sina reseupplevelser,
ansträngningarna och rutterna man tagit, av den anledning att andra cyklister
har liknande upplevelser av resan, samma vy från cykeln.
Här i Montana är folk stolta över att de har många kor.
Det här är Black Angus och Red Angus, och någon berättade
att det finns tre gånger så många kor som människor här.
Det finns 2,5 miljoner kor och bara 1 miljon invånare.
-Hej. -God morgon.
Klockan är redan 6,00. Vi fryser.
Hon är kvart över sju. Vi är på väg.
Även om vi lyckades vakna tidigare insåg vi att det är för kallt.
Vid halv åtta vill jag åka, senast.
Det finns väldigt få människor i Montana,
och när vi ger oss ut så tidigt på morgonen
har vi prärierna, de här oändliga fälten,
i stort sett för oss själva.
Och när vi minst anade det stötte vi på Montana Hollywood Studios.
Det är definitivt en fin plats. Ingen hade räknat med det.
Det såg ut som en filminspelning. Vi var imponerade.
Om vi hittar en guldklimp köper vi en flakbil.
Man vaskar fram de större bitarna, sedan lägger man dem i vatten.
En guldklimp.
Den verkar inte vara rätt färg.
Flera bergstoppar väntar oss innan vi korsar gränsen till Idaho,
och sedan till Wyomings nationalparker.
Vi kom ner från Montanas berg och för första gången
hade vi idag en lång raksträcka framför oss, på den vidsträckta slätten.
När man har dagar som denna blir man också uttråkad.
För ledan är en del av en cykelresa,
av en långsam resa, och man måste lära sig leva med det.
Oändliga vägar
Man har också tillfällen när huvudet känns tomt, och man känner sig trött.
Man cyklar och koncentrerar sig på asfalten,
på marken, på det snurrande hjulet.
För mig är äventyr som forskning, som att upptäcka något.
På den här resan känner jag mig som en upptäcktsresande.
Hemma måste jag alltid se till att vara kvinnlig,
att vara som folk förväntar sig. Samma sak på jobbet.
Här däremot,
behöver jag inte oroa mig för att bli dömd eller att vara folk till lags.
Jag kan låta bli att tvätta håret på tre dagar,
och blåmärkena på benen spelar ingen roll.
Jag koncentrerar mig på känslan,
på att uppleva den här resan, känslorna och att avverka milen.
ÅTERVÄNDSGRÄND
Okej. Den här går att öppna, eller hur?
-Ja! -Ja!
RED ROCK LAKES VILDMARKSOMRÅDE
Skynda dig!
Vi ses senare när det slutat regna.
-Det regnar. -Vi är jättehungriga.
Men eftersom det regnar kan vi inte äta,
så vi väntar tålmodigt och hoppas att det ska sluta.
Annars äter vi varandra.
Vi har slut på vatten.
Den här gången tältar vi, så vi får försöka ta lite härifrån.
De här är hjortspår förresten.
Jag är en otålig person.
Jag försöker ha tålamod, men när man är fyra är det förstås…
Fyra tempon, fyra viljor, fyra olika sätt att vara. Jag blir arg på morgnarna.
Vi tar en och en halv timma på oss att ge oss av, ibland två,
och det gör mig galen. Jag börjar ofta…
…den dagliga 90–100 kilometerssträckan på dåligt humör.
Ärligt talat är jag jävligt trött på det.
Hon klagar hela dagarna.
För mycket uppförsbacke, för många kilometrar, för ansträngande.
Vad trodde hon att hon skulle cykla? Vento-slingan?
Turin-Venedig?
Eller Klippiga bergen?
Hon har planerat detta i månader.
Om hon inte ville, så kunde hon ha sagt det.
Jag och Silvia grälade om det här med att cykla fort, vara snabb, komma fram.
Som vanligt skiljer sig våra åsikter åt.
Eftersom det tidigare bara varit oss två, så tror jag
att vi lättare kunnat hitta en kompromiss mellan våra synsätt.
I år är det lite svårare, för hon försöker skaffa bundsförvanter
som kan hänga med henne.
Jag försöker pusha för att vi får en dag…
…när man kan ta sig lite tid att skriva,
att göra annat, att vila eller bara få lite utrymme.
Jag är tävlingsmänniska, i livet och när jag spelar basket.
Ibland vill jag avverka fler kilometer, men i stället måste vi stanna,
för någon har hamnat efter, för att någon behöver dricka,
för att vi startat sent på morgonen,
eller för att någon är hungrig. Om jag vore ensam hade det gått snabbare.
Ur mitt perspektiv, även om det inte är en tävling,
så tycker jag om tanken på att ha en morot.
KONTINENTALDELARE HÖJD 2 900 M
Ibland när vi gör långa stigningar, särskilt på grusvägar,
får vi kämpa jättehårt.
Jag ser mina kamrater kämpa, jag ser Linda nästan lida.
Då undrar jag vad vi gör här, vad jag gör, vad meningen med hela resan är.
Jag skulle kunna sitta på en strand med en mojito,
och slappna av som alla andra på sommaren.
Jag tror att jag är lite masochistisk,
precis som alla andra cyklister, på det sättet att
ansträngning och trötthet är en del av själva sporten.
Stigningarnas Gud, slätternas Gud… Varför har ni övergivit oss?
När man når till toppen av ett bergspass är jag nästan stolt.
Stolt över att ha klarat av det med mina egna ben, alldeles själv.
Och sen kommer nedförsbacken.
Nedstigningen är ren lycka,
ren frihet, en stund av glädje som är obeskrivbar.
Asfalt.
Jag kan se asfalt i slutet av tunneln.
Den som uppfann asfalt var ett geni.
Mer genialiskt än penicillin.
RED ROCK-PASSET HÖJD 2 170 M
Nej, vänta.
Så där, ja.
Tack, jag har den.
Väldigt tuff dag idag. Det var grusväg från klockan 7–8 i morse.
Från tidigt på morgonen. Vi cyklade flera timmar.
Sedan hittade vi asfalten igen, men vi skulle inte hinna nå vårt mål.
Vi letade desperat efter hjälp, och kom till slut fram till det här stället,
efter att vi träffat en underbar kvinna som bjöd in oss.
Vi hade riktig, riktig tur.
Jag tror att det kan vara cykeln
som inspirerar folks vänlighet, för att det är så tufft.
Så därför kanske folk blir vänliga mot oss.
Om jag fick gissa tror jag att de här haft ett liknande äventyr.
"En lång, varm dag med många stigningar från Brooks Lake."
"Jag missbedömde vattensituationen och fick kämpa vid nedstigningen."
Ja.
Det var en helt galen nedförsbacke.
Vad jag förstår ville de också ta sig dit vi ska.
"Tack så mycket för gästfriheten."
Ja, den här platsen ligger längs vägen
till stadens yra. Man tror att man kan ta sig till staden,
men sedan är det egentligen galet, så… De kommer från Manchester.
Vi ska skriva något liknande. "Tack för att du räddade våra liv."
-Wow, vattenmelon. -Åh, jösses.
Vilken present!
Vill ni se? Det är vattenmelon, äter ni vattenmelon?
-Ja, visst. Herregud, tack. -Och allt det där.
-Hej. -För att hjälpa er efter en lång dag.
-Ja. -Tack.
Hon är en otroligt vänlig kvinna.
-Hon hade med sig vattenmelon. -Tack gode Gud.
Vi frågade om hon ville ha betalt, men hon vill inte ha något.
-Det är en vacker plats. -Hon vill inte ha betalt.
Vi har ingenting att ge henne, men hon sa: "Ni har er själva."
Ja. Och jag älskar vattenmelon. Hon hatar det.
VÄGBANAN TAR SLUT STÄNGD UNDER VINTERMÅNADERNA
Efter ett par dagar i Wyomings öken befinner vi oss nu i en helt annan miljö.
Vi är i Battle Creek Valley.
Vi närmar oss de höga och tuffa bergen.
Jag förväntar mig att Colorado kommer att bli krävande,
men också givande.
Jag hoppas på mer njutning än utmattning. Nej.
Alla vill ha mer utmattning än njutning.
Ett av Silvia Gottardis livsmotton.
Första punkteringen efter
cirka 1 500 kilometer, så jag tycker vi har haft tur.
Men det är alltid en pina. Vi måste plocka isär allt.
Självklart var det bakdäcket. Som är mer komplicerat.
Alla har en extra innerslang var.
Min ska precis uppoffras.
Vi ska kontrollera däcket också, för jag hörde ett konstigt ljud.
Vilken var det som inte fungerade?
-Okej. -Så där, ja.
Så där. Ska vi reparera eller byta ut den?
Det är ett gruskorn där inne.
Bara så att den fäster, annars…
Det blir bra.
Nej, det blir bra.
-Var är ventilhatten? -Där är den.
Här blir bra. Så där?
-På det lilla drevet kanske. -Här.
Yeah!
Snabbaste depåstoppet någonsin.
GRATIS VATTEN FÖR GDMBR-CYKLISTER
Wow!
Titta vad många snacks och grejer!
Vad gulligt. Vi befinner oss på en sträcka
där det inte finns vatten på över 90 km, och någon har ställt ut…
…en kylbox med vatten och snacks.
CYKLISTER AV EN SLUMP
Det är mycket folk.
Kom igen.
ÄLGEN ÄR HÄR!
LYNX-PASSET ROUTT NATIONALPARK
Stigningarna här i Colorado är väldigt långa,
men kanske mindre krävande än de i Montana.
Men längden gör det jättesvårt, för hemma kunde vi inte träna
på konstanta stigningar i 20 eller 30 kilometer.
Så de är utmattande.
Vi har inte drabbats av höjdsjuka än men det är definitivt svårare att andas.
Så det blir ett annat tempo, ett tuffare tempo.
Men omgivningen är alldeles spektakulär, så det är värt ansträngningen.
Vi har cyklat mer än 2 000 kilometer.
Vi har varit på resande fot i nästan en månad,
och jag känner mig starkare och mer vältränad,
och jag klarar av saker jag aldrig hade trott att jag kunde.
Stigningar som jag trodde var omöjliga, men som vi ändå klarar av på något sätt.
Men när vi kom till toppen av krönet den här gången,
stod vi inför ett annat berg att bestiga. Ett osynligt berg,
som påverkar hjärtat och inte benen.
Linda har det svårt.
Hon har det tufft på grund av nyheter som hon fått från Italien,
att hennes svägerska är döende.
Det var ingen som förväntade sig det,
annars hade vi inte gett oss av på en sådan lång resa.
Och det känns inte bra att se henne lida, vara hjälplös.
När jag skrev till min bror
och mina brorsöner och de berättade för mig,
hade jag en sån själavånda i flera dagar.
Jag har hemska mardrömmar.
Det får mig att tänka på min mamma.
Jag blir ledsen, för jag vet hur det känns när en närstående…
…går bort så plötsligt.
Jag hatar att vara hjälplös. Jag vill hjälpa Linda.
Vi kanske ska vara räddare för att inte leva i stället för att dö,
för kanske är den stora risken vi alla tar,
av rädsla för olika saker,
är att vi inte lever det livet vi vill leva.
Kanske är den här resan lite av en flykt från verkligheten.
Var är det? Är det där?
Åh, vi är här!
MARSHALL-PASSET HÖJD - 3 304 M
Vi är döda.
Slit min rygg i små, små bitar och bara…
-…dumpa den. -Marshall-passet avklarat.
Jag fick uthärda mycket, mentalt sett.
Idag firar vi en månad sedan vi började cykla.
Som belöning hittade vi den här vackra, eleganta stugan,
och vi ska laga ekologisk italiensk pasta med tonfisk.
Vi sökte skydd här, för vi har varit på den här prärien
i timmar och inte sett ett enda träd.
Det är det enda sättet att undkomma solen.
Det står en skylt där utanför att skjulet är instabilt och farligt,
men vi fick välja mellan en stock i huvudet och att dö i hettan,
så då blev det…
Vi valde att äta och dö i skuggan.
Efter lunchpausen i den avsides femstjärniga stugan
börjar vi en stigning mot resans högsta bergspass,
men vädret såg inte särskilt lovande ut.
Vi är på Indiana-passet.
Det regnar, haglar och det är jävligt kallt.
Vi såg två blixtnedslag och jag sa: "Vad håller vi på med?"
Nedanför så sköljde lera och jord över vägen.
Det var ett ögonblick av…
Inte av panik, det var det inte.
Men, fan, jag orkade inte.
Vad skulle vi göra? Det spöregnade.
Haglet gjorde verkligen ont.
Hagelkornen var så stora.
Vi hade hjälmarna på men det gjorde ont på huden och benen.
Vi försökte ta skydd under cyklarna, men lyckades inte riktigt.
Väl inne i gruvan tänkte jag: "Nu vill jag att detta ska ta slut."
Mina öron.
Jag har så ont i händerna.
-Titta? -Lite blött?
Jag har aldrig råkat ut för så mycket regn och hagel.
Det är helt galet. Jag är sargad.
Nu ringer jag en taxi och väntar på er vid mållinjen på den här skitresan.
-Nej, älskling. -Jag skiter i det.
Vi gjorde det!
Håll tyst. Jag är jävligt trött på allt.
Den där bulldozern…
…skulle kunna lyfta oss och cyklarna.
-Och i väg. -Och i väg.
Det här är beviset på allt regn och all lera vi cyklat igenom.
Vi var täckta av den här leran också.
Vi har skakat av oss en del.
Till den stora glädjen för de som måste städa gruvans toaletter.
Efter de över 3 000 meter höga bergspassen i Colorado
är vi nu på väg nedåt mot New Mexicos öknar,
resans sista etapp.
Låt oss fira på järnvägsrälsen.
Det sista bergspasset i Colorado.
Nu bär det av nedåt mot New Mexico!
Om Gud vill kommer vi till New Mexico, och ikväll…
Tortillas! Vamos, vamos, arriba, arriba, arriba!
VÄLKOMMEN
VÄLKOMMEN TILL NEW MEXICO FÖRTROLLNINGENS LAND
Vi tog oss till New Mexico, och hur firar vi?
-Margarita. -Margarita.
HISTORISKA ROUTE 66 NEW MEXICO
Det kommer inte bli så, men jag föreställer mig öken.
Men i stället kommer det bli ett bergspass om dagen.
De här sista dagarna kommer att bli riktigt tuffa.
Inget vatten.
Alla varnade oss för New Mexicos förfärliga hetta.
Vattnet tog slut. Vi ska möta en kille
som ska ge oss ett par flaskor. Vilken tur, verkligen.
-Tack så mycket. -Inga problem.
Tack.
PAJ-O-NJÄR PIE TOWN, NEW MEXICO
Vi kom fram till Pie Town…
ÖPPET FÖR DIN NJUTNING
…som är välkänt för sina pajer. Vi går och tar oss en stor bit.
Titta på den där.
KÖRSBÄR
STJÄRNKLAR BLÅBÄRSNATT
DAGS FÖR PAJ
Jäklar, vad det här är gott.
Det är toppen.
-Åh, jag fattar. -Okej.
Länge leve Pie Town!
Pajernas stad.
Vi har kommit fram till Pie Town
och hittade det här härbärget, ett vandrarhem som är öppet för alla.
Det heter Toaster House, för det är fullt av brödrostar,
och jag kan inte förstå varför Linda inte vill sova
på det här fina stället. Det är till och med gratis.
Jag tänker tälta. Gör som du vill.
Vi såg rummet. Det såg ut som ett ställe där kidnappningsoffer hålls i månader
på smutsiga madrasser.
Det är en konstig snubbe där inne som ser ut som någon från Into The Wild.
Nån som ätit psykedeliska svampar
och aldrig återhämtat sig. Det låter inte så välkomnande.
-Bor du på en cykel? -Ja, ma'am. Jag bor på en cykel.
-Och du är konstant på resande fot? -I tio år, åtta år.
-Verkligen? -Japp.
Men när jag kom var det tomt. Jag har inte träffat en enda.
Jag tror det är en del på väg, för vi träffade fyra andra cyklister,
så det kommer att bli trångt ikväll. Men vi kanske kan tälta.
Jag kanske tältar.
Nej, oroa dig inte. Det är två pojkar som kommer.
-Så det är ingen fara. -Nej, jag tror jag tältar…
…ger er lite plats.
-Det är ingen fara. Vi ska äta nu… -Nej.
…oroa dig inte.
Det här stället är galet, men stämningen är jätterolig.
Ikväll ska vi laga lite fin spagetti med tomatsås,
men eftersom vi inte kunde hitta något här
så har vi amerikansk spagetti och Prego,
traditionell italiensk sås. Jag är lite rädd.
-Vad är det här för låda? Du skämtar. -Det finns allt.
-Här har vi dem. En träslev. -Toppen.
Titta vad jag har till dig!
Vi steker lite mer lök. Kan jag få lite ljus?
-Italiensk spagetti till alla! -Tack.
Det är som… Hur säger man "colla"?
Som ett klister.
Varför reser du ensam?
Det finns ingen att resa med. Alla har familjer och normala liv.
-De är så tråkiga. Jag vet inte. -Ja, tråkiga.
Jag träffar alltid nya människor.
Det är kul. Det vore annorlunda att cykla en led där det inte var nån,
men det är så mycket folk ute att man aldrig är ensam.
I natt regnade det i timmar.
Och regnet hotar idag också.
Himmeln är grå, väderleksrapporten inte så lovande,
och vi skulle ha cyklat tre dagar på en lite ensligare grusväg i öknen.
Men förmodligen tar vi den asfalterade vägen,
för det är för mycket lera och vi har inte de rätta cyklarna.
VÄLKOMMEN TILL BUCKHORNS CAMPINGPLATS
KONTINENTALDELAREN HÖJD 1 899 M
Jag känner mig lite rörd, för vi har kommit fram till Hachita.
Det är ungefär 80 kilometer
från gränsen till Mexiko, och slutet av det här äventyret.
Det känns konstigt att imorgon blir den sista dagen på cyklarna.
För nu har vi cyklat i 50 dagar
och det har blivit rutin. Vakna kl. 6,00, upp på sadeln,
se till att det finns mat och vatten, granska kartan,
se till att vi når dagens mål.
Jag tror att jag kommer sakna det.
Visst är jag trött, men jag är också glad
att vi nått slutet på den här resan.
Vi började trampa, vi cyklade, och nu har vi avverkat 4 000 kilometer.
Jag är glad att jag provade, men det var för mycket för mig.
Den sportsliga utmaningen räcker inte för mig.
Jag vill njuta av att stanna och se levande varelser.
Linda är väldigt cynisk. Hon säger ofta att hon har fått nog, att hon är trött,
att hon längtar efter att sluta cykla.
Men jag tror att innerst inne är hon glad också.
Det var väldigt ansträngande för mig.
Men i slutet glömmer man bort det. Nu är vi framme.
Jag känner en otrolig glädje över att vi klarade det.
Man sparar bara minnesbilder, som i filmerna.
Man klipper och klistrar de coola bitarna,
när vi klarade av något. Men också ansträngningen,
fast det blir som en berättelse i dåtid, precis som en film.
Kom igen!
USA:S TULL- OCH GRÄNSBVAKNING
-Det är så varmt. -Ge mig en kyss.
-Vi gjorde det! -Jag vet inte om vi överlever
att vänta en timme i hettan.
Men vi gjorde det.
USA:S LANDGRÄNS
Det är otroligt att tänka att imorgon
kommer vi vakna och stiga på en buss till flygplatsen i Phoenix.
Det kommer att kännas konstigt.
Det är den längsta resan vi gjort med Cyklister av en slump-projektet.
Den satte oss på prov, ibland även som ett par tror jag.
Nu är det avklarat,
men jag har nog inte insett det än. Jag måste kanske skriva något
för att verkligen förstå att det är över.
Man är mitt uppe i det här dygnet runt, resan, ansträngningen, smutsen,
alla kilometer man måste klara av för att hinna fram i tid.
Jag fick en bättre förståelse för de delar av världen
som inte är så slående,
men de är vidsträckta med enorma tomrum,
och de här spökstäderna där folk fortfarande bor.
Det är något som finns kvar inom en.
Särskilt med cykeln, för man tar sig fram av egen motor.
Det är en helt annan sak.
Känslan av att vara så utsatt för väder och vind
och de stora lastbilarna som körde om oss på riksvägarna.
Att vara så liten och ensam mitt ute i ingenstans
är en härlig känsla som jag vet att jag kommer sakna,
och det kommer säkert Linda också.
Undertexter: Emilia Svensson