Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Otřesné.
Kolik jich ještě musí zemřít, pane?
Co jiného se dá dělat, když mají takové odhodlání?
Lucifer jim svírá rty tak pevně,
že bychom je mohli trhat na kusy,
a přesto by nám tajemství sabatu nevyjevily.
A co když sabat neexistuje?
Co když je to jen sen?
Kdyby to byl jen sen,
jak by ho mohlo sdílet tolik žen?
S těmi třemi z minulé noci je to celkem 77 poprav, pane.
Teď už schází jen přístavní vesnice.
Námořníci.
Celé míle jsme nezahlédli ani jediného.
Jen samé ženy.
Ctihodnosti, jsem otec Cristóbal de Azpilikueta. K vašim službám.
Pán z Urtubi mě pověřil…
- Ctihodnosti, jsem otec Cristóbal… - Jsem chirurg.
Promiňte.
Ctihodnosti, jsem otec Cristóbal de Azpilikueta, k vašim službám.
Pán z Urtubi mě pověřil, abych vám byl k ruce…
Otče.
Jeho Ctihodnost je unavena.
Doufám, že jeho komnaty jsou připravené.
Běžte.
- Ctihodnost… - Kam uložím tolik lidí?
- Vojáci můžou do stájí. - Ale musím jim dát jíst!
Kdo to všechno zaplatí?
Jeho Veličenstvo.
Poslyš volání racků,
co odlétají na Newfoundland.
Na moři číhá nebezpečí,
však v našich srdcích ještě větší.
Na moři číhá nebezpečí…
Teď vezmi ten vpravo.
- Vzal tě někdy otec na Newfoundland? - Nemůže.
Cožpak není velitel?
Nevíš, že ženy na moře nesmějí?
Ale smějí. To jen ty o tom nic nevíš.
- A ty už jsi někdy plula na lodi? - Já ne, ale María ano.
- Ty už jsi plula? - Ne.
Neplula.
Sestra ne. Ta druhá María.
Ta blonďatá? Je to kamarádka. Zeptám se jí.
María od racků.
Říkali jí tak, protože pořád pobíhala po pobřeží.
Pobíhala a křičela.
Co křičela, Olaio?
„Chci na Newfoundland!“
Ano, jak dokážeš v jednom dni napovídat tolik hloupostí?
Podej mi tu cívku, prosím.
Odvedl ji na mýtinu.
- Tam, kde jsme měly oheň? - Ano!
Tvůj otec řekl: „Na nejvyšší větev.“
„Šplhej výš, racku, výš.
Výš.“
Ano, Marío, běžte dovnitř.
Hledáme Anu Ibarguren, Maríu Ibarguren, Maider Aguirre
a Olaiu Isasi.
A proč?
Co se děje, babičko?
Ty? Jak se jmenuješ?
Ani hnout!
Za ní!
Běžte!
Za nimi, vojáci! Chyťte je!
Ani hnout!
Honem, chyťte ji!
Utíkají! Tam!
Oči!
- Nic jsme neudělaly! - Sklopit zrak! Ke zdi!
Ani hnout.
Já sama.
- A je to. Klid. - Nedívej se na mě!
Klid. Už to je.
Kde je Katalin?
Tohle je omyl.
Spletli si nás.
- Nespletli. Jsme tu kvůli tobě. - Cože?
Kvůli té koze!
- Kvůli koze? - Proč jinak?
Kvůli té koze to určitě není.
Tak kvůli čemu?
Čelem ke zdi!
Sklonit hlavy!
Ke zdi, všechny!
Maider Aguirre.
To je tahle.
Sklop zrak!
Katalin, kde jsi byla?
- Já nevím. - Jak to?
Co ti udělali?
Vyptávali se.
Na co?
- Na vás. - Na Anu a mě?
Na všechny.
A cos jim řekla?
- Pravdu. - Jakou pravdu?
Chtějí vědět, kdy jsme chodily na mýtinu.
Co jsme tam dělaly. Kde jsme byly.
A dál?
Jak se tam dostat.
Musela jsem jim několikrát popsat cestu. A zakreslit to do mapy.
Cestu na mýtinu zná celá vesnice. Kvůli tomu nás tu nemusí držet.
Podle všeho nás někdo viděl, jak tam jdeme.
Kdo?
To nevím.
A co jim vadí?
Nevím.
Katalin…
A pak mi kladli otázky,
- které byly… - Jaké?
Nevím.
Přemýšlej.
Zajímá je, jak jsme se vracely domů.
- A dál? - Nevím.
„Nevím, nevím…“ Katalin, na co se sakra ptali?
Říkala jsem to.
Uvidí, že jsme nic neprovedly, a pustí nás.
- Cos udělala, Ano? - Zase nás pustí.
- Proč já? - Klid. Zase nás pustí.
Katalin, kdo tě vyslýchal?
- Nevím. - Ještě jednou to řekneš, tak…
To sis nevšimla, jak vypadali?
Ne. Neviděla jsem je.
Byli schovaní?
Ne.
Ale když jsem na ně pohlédla, uhodili mě sem.
Čelem ke zdi, všechny!
Pane, to je omyl.
Nic jsem neudělala. Jsem Olaia Isasi, pletařka…
Olaia Isasi.
Ne.
Ne! Tu kozu jsme vrátily!
- Jen jsme chtěly mléko. - Tak o co jde? Nic jsme neudělaly.
Přestaň, Maider!
Maider, uklidni se!
Klid, Maider!
Maider!
Mám se uklidnit?
- Ta mrcha na nás bonzovala! - Co to říkáš?
- Maider, přestaň prosím. - Slyšelas, ne?
Co tu vůbec dělá?
Přiznala se…
- ke zločinu. - K jakému?
To neřekli.
A ty jim to věříš?
To tě nikdy nenapadlo,
proč se hodná dívenka najednou přátelí s chudými pletařkami?
Co by z toho měla? Tohle vězení?
Dejme tomu, že Katalin něco provedla,
něco strašného.
A než ji za to chytnou, tak se s námi skamarádí
a řekne, že jsme to byly my nebo že jsme ji přinutily.
A co ty? Jak to, že ses vrátila tak rychle?
Cos jim řekla?
Tak ty mě obviňuješ?
Znáš mě odjakživa. Vždycky jsem tě bránila.
Z ničeho tě neobviňuje, Maider.
Koukni na tu nebožačku.
Myslíš, že by udělala něco tak hrozného? S tou andělskou tváři?
- Maider nás všechny obvinila! - Co to povídáš?
Ana Ibarguren.
Co jim Maider řekla?
Olaio, co jim Maider řekla?
Že jsme…
čarodějnice.
Co?
Čarodějnice!
Čarodějnice?
Otče Cristóbale, znáte nás od dětství. Víte, že nejsme čarodějnice.
Jen španělsky.
Otče Cristóbale, prosím, vždyť víte, že nejsme čarodějnice.
- Nejsem čarodějka. - Sklop zrak.
Nejsem čarodějka.
Jak jsi potom věděla, na co se chci zeptat?
Ostatních jste se taky ptal.
Takže jsi čarodějnice, pokud ony jsou?
Neříkám, že jsem.
Proč ne?
Je to tajemství?
Protože nejsem.
A co vůbec je…
čarodějnice?
Nevíte to sám?
Ptám se tebe.
Jak víš, že nejsi, když nevíš, co to je?
Čarodějnice je někdo, kdo ubližuje ostatním.
A tys nikdy nikomu neublížila?
Takhle ne.
Jak tedy ubližuješ ostatním?
Nikdy jsem nikoho neočarovala.
Ptám se, jak tedy ubližuješ.
Proč tvrdíte, že jsem čarodějnice?
Řekl jsem něco takového?
Kdo to tvrdí?
Řekl jsem to?
Ne, Ctihodnosti, neřekl.
To ty to říkáš.
Jedna z tvých společnic, Olaia Isasi, už se přiznala.
Chceš si to přečíst? Druhý odstavec.
Ne? Tak ti to přečtu sám.
„Ana nás očarovala.
Přinutila nás vyvolat Belzebuba, Satana, Astarotha,
Abaddona, Beliala…“
- Zvrhlý úsměv. - Zapisuji, Ctihodnosti.
Snažíte se nám všem nabulíkovat to samé.
- Necudně roztažené nohy. - Zapisuji, Ctihodnosti.
Ale možná je to naopak.
Možná jsi oběť a ony očarovaly tebe.
- Já neočarovala je ani ony mě. - Nikdy?
- Ne. - Tak co jsi udělala?
- Neudělala jsem… nic. - Takže ty ve dne v noci nic neděláš?
- Dělám jiné věci. - Jaké?
- Rády se procházíme. - Ano?
- Jako každý. - A dál?
Taky to máme rády v lese a na útesech.
Někdy se vracíme až v noci.
Za svitu měsíce. Nic to není, když znáte cestu.
A tančíte?
- Občas. - S kým?
- Jen mezi sebou. - Bez mužů?
- Všichni jsou na moři. - Pro koho tančíte? Pro něj?
Pro koho?
Výborně. Tak to vezmeme od začátku.
Řeklas mi, co děláte, ale neřeklas mi pravdu.
- Řekla. - Ne.
Uhodl jsem pravdu z toho, co mi neříkáš.
Co to znamená?
Soudce zná tvé myšlenky lépe než ty sama.
Teď mi detailně popiš,
jak vypadá sabat.
- Nevím, co to je. - Ale víš.
Právě ses přiznala.
Myslíte židovský šabat?
Myslí slet čarodějnic.
- Koho vzýváte? - Cože?
Koho vzýváte?
Velebíte Boha?
Ano.
To Boha chcete rozehřát plamenem svých polibků?
„Nic hřejivějšího nežádáme.“
„Nic hřejivějšího nežádáme než teplo tvých polibků.“
To je jen stará píseň.
- Proč vám vadí? - Zazpívej ji.
Píseň vzývání.
- Teď hned? - Prosím.
Poslyš volání racků…
Promiňte.
Můžete mi vysvětlit, co přesně je čarodějnický sabat?
Ne.
Nikdo ho nikdy neviděl.
Myslíš si, jak jsi chytrá, co?
Zpívej píseň vzývání.
Tu pravou.
Taky se tě ptal na sabat?
Ne. Plivla jsem na otce Cristóbala a odvedli mě zpátky.
Na mě pořád řval: „Sabat!“
- To řekl i mně. - Co?
Ať si vzpomenu na sabat.
Jak si máš vzpomenout na něco, co neznáš?
Paměť nás klame.
Mysl nás klame.
Prý jste mi očarovaly paměť,
abych zapomněla, že jste mě vzaly na sabat.
Že jste mě obětovaly Luciferovi.
- Kdo je to Lucifer? - Ďábel.
Prý jsem s vámi na sabatu okusila úžasné věci.
Je to pravda?
Ano, Marío!
Ano!
Ano, Marío!
Ano!
Ano, pojď sem, poslouchej.
Ano, pojď. Rychle.
Buď tiše, Oneko.
- Co tu děláš? - Musíte utéct.
Jdi pryč. Uslyší tě.
- Musíte hned utéct. - Ale jak?
Nevím, ale musíme na něco přijít. Musíte pryč.
Vaše babička…
Co jsi nám přišla říct?
Oneko?
Oneko!
Vaše babička mě schovala u sebe doma.
Přišla
vás sem hledat, ale zbili ji a poslali pryč.
Je zraněná?
Ne, nic vážného to není.
A to je všechno, cos nám chtěla?
Vaše babička
mi řekla, že…
se od přítelkyně z trhu dozvěděla,
že zatýkají ženy.
Odtáhnou je na vršek kopce,
přivážou je
na hranici
a upálí je…
zaživa.
Opatruj se, maličká. Buď tu hodná.
Musíme počkat do úplňku.
Co si pamatuju, námořníci se vždycky vraceli pár dní po úplňku.
Za úplňku je nejlepší příliv.
Otec se loni vrátil o celé dva týdny později.
Když to říká María, tak to tak je.
Katalin se to zdálo delší, protože jí otec pokaždé chybí.
Co tím chceš říct?
Že mě klame mysl?
Proto si nevzpomínám na ten sabat.
To jídlo
stojí za hovno.
K blití.
Paní Lara vás slyší.
Tím lépe. Bude se víc snažit.
Jsme tu čtyři měsíce
a mně se to zdá jako celé roky.
Skončí to někdy?
Víte, otče, jsme vyčerpaní.
V některých vesnicích jsme museli zrekvírovat sýpky a mlýny,
protože věznice praskaly ve švech.
Morální zkaženost dosahuje takových rozměrů,
že jsme dokonce museli popravit
tři faráře.
Ve dne sloužili mši křesťanskou a v noci mši černou.
Nechápu jak to, že tady u vás v Baskicku je víc čarodějnic než kdekoli na světě.
Lidé jsou tu proměnliví jako moře.
Moře nemá cest a muži se na něm ztrácí.
- Můj otec byl námořník. - Námořník u…
Vzalo nám ho moře.
Proto doma jíme spíš maso než ryby.
Jistě.
Ale zase mě bil.
Díky trestům je možné držet neřesti na uzdě.
Na moři není cest, takže…
- Jaké neřesti? - Tělesné.
Vaše, moje.
Jen pár
a jen z nutnosti.
Ženy tráví půl roku o samotě, takže podléhají různým vlivům.
Hraničíme se třemi královstvími, s horami a mořem.
Napadají nás muslimové i marani, pokřesťanštění židé.
Všechna taková falešná náboženství zneužívají chudoby a nevzdělanosti,
aby rozvracela morálku.
A to není to nejhorší!
Ve velrybářských lodích se ukrývají pohanští démoni,
které misionáři vyhnali z Východní Indie,
a vnikají přes náš přístav na křesťanská území.
Proto si zakládám na tom, abych požehnal každou loď, která se tu objeví.
- Otče. - Ano?
Ať donesou chleba, třeba to pak bude k jídlu.
Přineste chléb.
Přines chléb.
Co je třeba, abychom získali důkazy?
- Asi šest nebo sedm… - Dní?
Ne, bezvěrců.
A jsou zarostlé.
- Dejte mi dva dny. - Dva dny.
Musíme připravit rozsudek.
- Jak si přejete. - Dva dny na sesbírání důkazů.
Potom vynesu verdikt a další den budou popravy.
- Ať je to odpoledne připraven kočár. - Odpoledne.
Otravné baskické mouchy.
Nechci zpochybňovat vaše metody, Ctihodnosti,
ale nezeptal jste se jich na jejich kletby.
Já to na vlastní oči neviděl, ale ubozí vesničané si stěžovali.
Ovce náhle přestávají dojit.
Úroda pána z Urtubi, dobrovolně přerušená těhotenství…
Jeho Veličenstvo nás sem nevyslalo proto, abychom urovnávali sousedské spory, otče.
Vedeme tu boj proti satanské sektě.
Znáte ten příběh o paní Troffee?
Stalo se to léta Páně 1518 ve Štrasburku.
Paní Troffea začala tančit.
Bůh to město proklel, protože podlehlo Lutherovu kacířství.
Lidé tak tak přežívali.
Všude byla bída.
Toho rána
se paní Troffea vydala se synem k Rýnu,
kde ho vlastníma rukama utopila.
Aby nezemřel pomalou smrtí a netrápily ho hlad a sněť.
A toho odpoledne
začala tančit.
Tančit…
Bez přestání,
až zemřela.
Lidé dychtili po děsivém obveselení,
a tak se shlukli kolem ní.
Jenže to nevěděli,
že se z diváků mohou stát účastníci toho děsu.
Brzy už na náměstí tančilo dnem i nocí 153 lidí.
Vojáci je nedokázali zastavit, protože tančili také.
Vedení města nemohlo vydat žádný výnos, protože tančilo také.
Vymítači nemohli provést žádné obřady, protože také tančili
jako nevěstky.
A tato epidemie tance ve Štrasburku stála život 359 lidí.
Není větší nebezpečí než žena, která tančí.
Avšak ty nejděsivější, nejnemravnější tance jsou ty,
které se tančí v lesích, protože jsou tajné,
protože je zná jen sám Lucifer a jeho služebnice. Jen oni totiž
provádějí rituály sabatu.
Pokud je včas nezastavíme,
tak ty hříšné čarodějnice rozvrátí řád světa.
Výš.
Otče,
opatruj se.
Buď tam hodný.
Sklop zrak.
Sklop zrak!
Sklop zrak.
Sklop zrak,
čarodějnice.
Obě jste čarodějnice.
Ó, ano, sabat!
Jsem čarodějnice.
Olaia má pravdu.
Musíme ho rozptýlit.
Hloupostmi?
Posměšky?
Řekneme mu o sabatu.
Neslyšelas, co jsem říkala?
- Když se přiznáme, upálí nás. - To i když se nepřiznáme.
- Je o naší vině přesvědčený. - Jak si můžeš být tak jistá?
Řekl to. Musela jsem to podepsat.
Když myslí, že jsme vinny, proč už nás nezabili?
Chtějí vědět víc. Musíme jim to říct.
Jenom tak získáme čas.
Jenže už tak ho nemáme dost.
Ale máme. Za týden je úplněk.
Za týden… A to ho chceš zdržet jen vyprávěním?
- To není možné. - Přísahám, že je.
Ale co víte o sabatu?
Víme, že se při něm tančí a zpívá.
Obětují se děti.
To ti řekli oni?
Vzývá se ďábel. Lucifer!
Znám jen jednu osobu, která dokáže bez přestání žvanit.
Vážně?
- Kolik jim toho musíme napovídat? - Je nás šest.
Každá musí mluvit jeden den.
To nezvládnu. Ani hodinu.
Zvládneme to. Pro každou z nás vymyslíme historku.
Tak třeba ty
bys topila všechny námořníky, co se ti nelíbí.
Jasně. Já jsem tu jediná čarodějnice!
Ne. Všechny uděláme to samé.
María má v břiše svatojánské mušky.
A šukala s Luciferem!
Jako vážně?
Ano. To sis nevšimla, jak se na nás dívají?
Ano!
Já si nic nepamatuju.
Tak co mám říkat?
Příběh o Maríi od racků.
Když si María od racků stěžovala,
že nemůže plout s námořníky na Newfoundland,
říkal jí tvůj otec:
„Jsi moc mladá, abys měla křídla.
Vyrostou ti až příští rok. A teď mě nech být.“
Prosívala kamarádky, ať se jí podívají na záda,
jestli už jí křídla začala růst.
Až jednoho dne jsem jí řekla:
„Pojď, maličká.“
Vzala jsem ji na lesní mýtinu.
Ale to je tajemství.
Naše tajemství.
Nechala jsem ji vyšplhat na nejvyšší strom.
Na tu nejvyšší větev.
Řekla jsem jí:
„Pusť se jednou rukou.“
A María se pustila.
Řekla jsem jí:
„Uvolni nohu.“
A pak: „Pusť se druhou rukou.“
A María se pustila i druhou rukou.
A pak…
Spadla? Zemřela?
Ne.
Vzlétla.
Letěla pryč.
Na sabat?
Poslouchejte.
Ten se z ní zblázní.
Maider…
Dýchá?
- Olaio? - Pavučiny! rychle!
Rychle! Co jsi jim řekla, Olaio? Co?
- Na co se tě ptali? - Ano, prosím tě!
Dělám to pro nás!
Klid.
María Ibarguren.
To já jsem čarodějnice.
Já taky!
Ukaž mi Luciferovo znamení.
No tak.
Vyhneš se zbytečnému utrpení.
Neoznačil mě.
Je to necitlivé znaménko.
Když tě píchnou a ty zařveš, budou pokračovat, dokud…
Proč mám věřit vašim radám?
Máš jinou možnost?
Otče, nemluvte tou ďábelskou baskičtinou, nebo vás taky obviníme.
Podivná řeč!
Je to jazyk venkova. Mluví se jím s dobytkem. Nářečí.
Nářečí slouží ke skrývání věcí.
Zapíšu to.
Tady.
Kde?
Tady. Tady mě označil.
Falešná naděje.
Omlouvám se. Spletla jsem se. Promiňte.
Tak je to vždy, otče. Pán zla svá znamení rád ukrývá.
Například pod vlasy nebo v ohanbí.
Ale také uvnitř nosu nebo třeba tady.
Je na paži.
Kde?
Tady?
Poslyš volání racků,
co odlétají na Newfoundland.
- To není ono, trpí při tom. - Ne, to není utrpení.
To se svíjí blahem.
Na moři číhá nebezpečí,
však v našich srdcích ještě větší.
Zrovna jako strom s kořeny v zemi,
co větve vzpíná po mořích.
Taková je má duše,
když mne opouštíš.
Taková je má duše,
když mne opouštíš.
Hlubinami mé duše
proplouváš ty, má lásko.
Přicházej ke mně každou noc…
Poslouchejte.
Volá svého pána.
Přicházej ke mně každou noc,
mé dveře budou otevřené.
Z Newfoundlandu až do přístavu,
z lesů až k útesům.
Nic hřejivějšího nežádáme
než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme…
Postav se.
Zříkáš se svého pána?
Ano.
Odteď už budeš mluvit pravdu.
Posaď se.
To já jsem čarodějnice.
Jen já.
Všechny jsem je očarovala.
Ani nevědí, co s nimi je.
Jak to?
- Nevěříte? - Abych ti uvěřil, musím znát detaily.
Sklop zrak.
Dívej se na mě.
Byla temná noc.
Koupala jsem se v měděné vaně.
Vtom se z plamenů vynořila strašlivá stařena.
Nikdy dřív jsem ji neviděla.
- Pomazala tě mastí? - Ano.
A potom…
mi něco projelo tělem.
Nějaká síla.
Bylo to volání sabatu.
Má sestra se mnou nechtěla jít,
tak jsem ji proměnila…
Je chladno.
…v beránka.
Beránek ďáblův?
Tvoje sestra jako beránek. Zvláštní.
Jistě se chtěla pánovi zla zavděčit tím,
že zhmotní symbol nevinnosti.
Pokračuj.
Maider jsem proměnila v osla.
Katalin!
V kněžském rouchu.
- Rouhačství! - Otče.
Oneku jsem proměnila v kozu,
v šatech pána z Urtubi.
„Holky, prosím. Taky chci jít na slavnost!“
A Katalin jsem proměnila v prase.
Ty jediná jsi měla lidskou podobu?
A byla jsi… nahá?
Ne.
Ne. Měla jsem překrásné žluté šaty.
Jen já jsem Luciferova vyvolená.
Kde jsou ty šaty?
Po sabatu jsem je dala Izarovi.
Přineste mi je.
Žádná nechtěla jít.
Olaio!
- Olaio! - Olaio!
- Ahoj. - Ahoj.
Očarovala jsem je jednu po druhé.
Jak se daří, Olaio?
Hrou na flétnu.
- Panečku! - Řekni mi, kdy přestat.
- Ano… - Jsi na řadě.
Teď já.
V lese kousek od útesu jsem uspořádala obrovskou hostinu.
Vykouzlila jsem šunky velké jako kmeny stromů,
spoustu sýra,
džbány a džbány sidry
a víno.
Hodně vína.
Chceš houby?
- Jsou pro tebe. - Ne.
Raz, dva, tři!
Chutnají?
A spolykaly jsme černé hostie z černých hub, které rostou pod duby.
- Sloužily jste černou mši? - Ony ne. Jen já.
Ale říkala jsi, že tam byly.
Jenomže
ony si myslely, že je to skutečná mše
a že dostávají skutečné hostie z rukou kněze.
Ale byla to jen iluze.
Jak jsi ji vytvořila?
S pomocí kouře.
A v tom kouři
se zjevovali démoni.
Stačí zavřít oči a vidím svého miláčka.
Já na svého koukám jen se zavřenýma očima, protože je ošklivý.
Ale nevadí mi, jakou má tvář.
Má totiž velký…
A není náhodou taky zelený a trnitý?
Polykaly jsme je, vyplivovaly a zase polykaly.
Polykaly jste démony ústy?
Zadnicí.
Vykouzlila jsem obrovský buben,
housle, kozlí lebku a chřestidla pro všechny.
Z Newfoundlandu až do přístavu,
z lesů až k útesům.
Nic hřejivějšího nežádáme
než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme
než teplo…
Mám zazpívat píseň vzývání?
Nic hřejivějšího nežádáme.
Přepište tu melodii.
Ctihodnosti?
Co?
To je chromatická stupnice.
- Chromatická stupnice? - Může to zpívat donekonečna.
A Lucifer?
Popiš mi jeho hmotnou podobu.
Chodí v černém.
Má vousy,
světlé oči,
je krásný.
Měl ocas?
Ano.
Vpředu, nebo vzadu?
Vpředu.
Jaký byl?
Popiš ho.
Zelený a trnitý.
Zepředu je to slast, zezadu bolest.
Pokusil se jím do tebe vniknout?
Lucifer mi sundal korzet a…
A?
A…
To nemůžu popsat.
- Řekni to baskicky. - Opravdu nemůžu.
Je to…
Je to příliš. Nemůžu.
Jsem…
Jsem moc unavená.
Nedokážu myslet.
Můžeme pokračovat zítra?
Znáte probodení srdce a extázi svaté Terezie?
Jistě, Ctihodnosti.
Píše: „Spatřila jsem anděla,
ve hmotné podobě.
Třímal dlouhé zlaté kopí,
na jehož špici
plál oheň.
Vrhl mi jej v srdce a proklál mé útroby.
Jako by mi je pak s kopím vyrval ven.
Bylo to tak sladké…
Jako by mne stravovala Boží láska,
nekonečná láska Boží.
Bolest byla tak palčivá…
bolest byla
tak palčivá, až jsem začala sténat.
Nebyla to
bolest tělesná,
nýbrž duchovní,
třebaže i tělo ji poněkud zakouší.“
- Ano. - Jistě.
Ano, bylo to…
Přesně takové to bylo, jen…
Bylo to…
Bylo to víc, bylo to…
Bylo to mnohem víc, jako by…
jako…
Bylo to, jako by…
- Co to děláš? - Promiňte.
Ale ta děvka se vás snažila očarovat pohledem.
Sundej jí to. Vypadni!
Pokračuj.
A…
vzlétli jsme.
Letěli jsme jako rackové.
Je vám dobře, Ctihodnosti?
Jistěže.
Mám jí dát podepsat přiznání?
Už padla noc.
Ano.
Neskončila jsem.
Musíš to podepsat, děvče.
Podepiš, Ano.
A propustí ostatní?
Udělala jsi správně.
Teď to podepiš.
To je všechno?
Konec?
Zabijete mě?
Podepiš.
- Co se stalo, Ano? - Neboj se.
Všechno je v pořádku.
Věří všemu, co řeknu.
Myslíte, že čarodějnice pokaždé lžou?
Lžou tak, jako dýchají. To nevíte?
Ta žena přiznala, že je čarodějnice.
A pokud, jak říkáte, čarodějnice pokaždé lžou,
tak čarodějnice není.
Salazare, neunavují vás už ty sylogismy?
Jen jsem chtěl říct,
že jsme slyšeli jedinečné a fantastické výpovědi,
ale jsou to jen slova.
Slova čarodějnice.
A dokud sabat nespatříme na vlastní oči,
nebudeme mít jistotu, zda jde o skutečnost, nebo jen o sen.
Řekni mi, co se děje? Chystají se mě upálit?
Mně nikdo nic neřekne.
Co se mnou udělají?
- Neublíží ti. - Jak to víte?
Protože vládneš velkou mocí.
Co chce kreslit?
To, co ty máš a o co já přišla.
O panenství jste nepřišla. Tak o co?
O co jsem přišla?
Bývala jsem jako ty.
Mladá,
vzpurná
a divoká.
Ale zaplatila jsem vysokou cenu.
A poučila jsem se z toho.
Ten čepec dokonale skrývá naše vlasy, přesně jak nám poručili.
Ale
všem je jasné, že vypadá jako obří pták.
Nikdo se to ale neodváží říct nahlas.
Muži mají strach
z nebojácných žen.
Kdybyste mi místo těch povídaček radši pomohla!
Přesně to dělám, holčičko.
Ale proč ti něco říkat,
když neposloucháš?
Vraťte se k práci, paní.
Ukážete ty kresby Jeho Veličenstvu?
Nechám zhotovit rytiny různých fází sabatu.
Lidé to musí vidět, aby uvěřili.
Na první rytině bude čarodějnice, která potírá mastí mladou novicku.
Dokonale zobrazuje Luciferovu hlavní zbraň.
Co to podle vás je?
Lež.
Ne.
Krása.
Když do vás chce ďábel zasít zlo, jak to udělá?
Pověřil by tím tuto ženu?
Ne.
Lucifer má jiné prostředky.
Své služebnice si nevybírá náhodně, Salazare.
Dobře ví, že jen ženy s nádherným, půvabným tělem,
které sotva dospěly,
nás dokáží okouzlit tak, že se z nás stane lačná zvěř,
psi, kteří propadli rozkoši.
Oblečte ji. Chci vidět, jak čaruje.
Chci vidět, jak očaruješ přítelkyně.
Proč sloužit falešný sabat, když můžeme slavit skutečný?
Ty bys pro nás uspořádala sabat?
Jistěže,
můj pane.
Ctihodnosti.
Ale můžu to udělat, jen když cítím Luciferovo volání.
Když je měsíc v úplňku.
Ctihodnosti.
Kouzlo!
Koukejte, co mám.
Dobře poslouchejte.
Ten hlupák chce vidět, jak vás očaruju.
Přijde pro nás za úplňku a my mu ukážeme!
Co uděláme?
Lucifere!
Sabat.
Lucifer.
Dobrá. Buben, housle, víno,
šunka.
- Už jste mu to řekl? - Ne.
- Kdy mu to řeknete? - Takovou věc mu říct nemůžu.
Ale tajit to taky nemůžete.
Vyhovuje vám ta lebka?
Je kravská.
Promiňte, Ctihodnosti.
- Kozlí lebku jsme nesehnali. - Tohle je k ničemu. Shánějte dál.
Osel stojí venku. Sháníme pro něj roucho.
Černé houby.
Ctihodnosti,
dva vaši strážní utekli z vesnice.
V noci?
Viděl jsem je. Proč utekli?
Matky a babičky vězeňkyň šíří zvěsti o krvavé pomstě.
- Kdo se má pomstít? - Námořníci.
Před třemi lety došlo k mnohem bezvýznamnějšímu konfliktu,
načež bylo ubodáno několik strážných pána z Urtubi.
Takže se bojí ubohých rybářů?
Mám povinnost vás varovat.
Tím, že odkládáte rozsudek, se vystavujete nebezpečí.
Námořníci se většinou vrací
nedlouho po úplňku.
- Po úplňku? - Ano, kvůli přílivu.
Ta čarodějka chce získat čas.
Ohlaste popravu.
Ano, Ctihodnosti.
V tento velkolepý den, ve čtvrtek šestého listopadu léta Páně 1609,
se skončil exemplární soud,
který zanechá stopu v historii ďáblova díla.
Díky neuvěřitelnému svědectví Any Ibarguren, kající se čarodějnice,
se nám poprvé podařilo zrekonstruovat
úplný a podrobný průběh nejotřesnějšího ze zločinů,
zločinu urážky Božího majestátu, čarodějnického sabatu.
Popravy se konají zítra za svítání.
Obviněnými jsou Ana Ibarguren, María Ibarguren, Oneka Arbizu,
Olaia Isasi, Maider Aguirre a Katalina de Ugalde.
Byly usvědčeny z účasti na sabatu, za což shoří na hranici.
Jejich popel bude rozprášen po větru a jejich majetek připadne koruně.
Ano, já ho viděla.
- Koho? - Lucifera.
- Kdy? - Včera v noci.
- Kde? - Tady.
Přišel vnést světlo do tvých snů.
Vypadal zrovna tak, jak jsi říkala.
Měl vousy a světlé oči?
Ano.
Očarovala jsem ho.
Nedovolí, aby nás zabili.
Počká do úplňku. Přijde pro nás.
Přísahám!
- Je silnější než my. - Není.
- Obalamutil tě. - Ne, myslím to vážně.
Nedá mu to, potřebuje vidět sabat. Potřebuje vidět, jak pro něj tančím.
Měl to vepsáno v očích.
Ana má pravdu.
Lucifer pro nás přijde.
Čelem ke zdi!
Co to děláte?
- Čelem ke zdi! - Okamžitě přivolejte soudce!
Jsou jako zvířata.
Ctihodnosti…
nezdá se vám to poněkud směšné?
Snad.
Chce vidět sabat.
Ominum
papalum,
Lucifer.
Tak!
Teď je ze mě asi vepř.
No? Co mi povíte teď?
Je sabat jen sen a všem se nám zdá to samé?
Nic hřejivějšího nežádáme…
Nic hřejivějšího nežádáme
než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme
než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme
než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme než teplo tvých polibků.
Z Newfoundlandu až do přístavu, z lesů až k útesům.
Nic hřejivějšího nežádáme než teplo tvých polibků.
Z Newfoundlandu až do přístavu,
z lesů až k útesům.
Nic hřejivějšího nežádáme než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme…
Z Newfoundlandu až do přístavu…
Nic hřejivějšího nežádáme než teplo tvých polibků.
Nic hřejivějšího nežádáme…
Lucifere!
Nic hřejivějšího nežádáme…
Nic hřejivějšího…
než teplo
tvých polibků…
Nic hřejivějšího…
než teplo…
Nic hřejivějšího nežádáme…
Lucifere!
Ctihodnosti…
Odveďte vězeňkyně!
Nemáte pravomoc vydávat příkazy!
Ve jménu Božím!
Ve jménu Jeho veličenstva žádám poslušnost!
Nechte mě!
Pusťte mě! Co to děláte?
Nechte mě!
Pohlédněte jim do očí!
Při posledním podzimním úplňku,
za přílivu
poletují racci.
Při posledním podzimním úplňku,
za přílivu
poletují racci.
Skočíme.
Vzhůru do oblak.
Poletíme. Je to tak, Ano?
Je.
Ony letí.
Překlad titulků: Kristýna Wanková