Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Teď nahrávám.
Když to chci zastavit, zmáčknu to znovu.
Musí se to točit.
- Jo. - Tak jo.
Chcete vidět handicapované lidi jako lidi?
Prosím?
Jim LeBrecht je zvukař
kalifornského divadla Berkeley Repertory.
Narodil se s postižením, které s jeho prací nijak nesouvisí.
Díky své práci může vést
nezávislý a plodný život.
...Tome? To je hezké.
Záleží na jeho stavu.
Narodil jsem se s rozštěpem páteře.
Mysleli, že budu žít jen pár hodin.
Ale já jsem měl jiné plány.
V pololetí první třídy
mi dovolili chodit na zkoušku do školy.
Zjistit, jestli to půjde.
Tehdy se
spousty podobných dětí posílaly do ústavů.
Táta mi říkával,
že budu muset být hodně společenský,
chodit za lidmi a představovat se,
že oni za mnou nepůjdou.
Sestra byla skautka.
Ale mě ke skautům nevzali.
Všude byly bariéry.
Miloval jsem hudbu a život vůbec.
Chtěl jsem být součástí světa,
ale nikoho podobného jsem v něm neviděl.
Pak mi někdo řekl o tom letním táboře.
O táboře pro handicapované, který provozují hippies.
Někdo říkal,
že se tam kouří tráva s vedoucími.
To mě zajímalo!
Zajímavé je, že ten tábor změnil svět,
ale nikdo jeho příběh nezná.
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Vzpomínám na první cestu do tábora Jened.
Jeli jsme autobusem z Manhattanu do Catskills.
Asi tři hodiny jízdy.
Přijeli jsme do krásných hor,
kde voní rozpálená země a borovice,
jsou slyšet ptáci a tak dále.
Pak jsme zastavili
a začali se kolem nás rojit lidé.
Někteří z místních hippies vypadali dost divoce.
To jsem koukal.
Bylo těžko říct, kdo je táborník a kdo vedoucí.
Vyrostl jsem v alabamském Mobile.
LIONEL JE' WOODYARD - VEDOUCÍ
Viděl jsem inzerát: „Letní brigáda. Tábor. New York.“
Nikoho handicapovaného jsem neznal.
Byl jsem z těch děcek trochu nesvůj.
Moje zkušenost s postiženými byla nulová.
JOE O'CONNOR - VEDOUCÍ
Znal jsem jich tolik, kolik jsem znal zápasníků sumo.
Stál jsem před autobusem
a nebyl jsem připravený na pohled na tolik postižených pohromadě.
Strachy jsem ztuhnul.
Pak do mě někdo strčil, protože jsem tam překážel,
a to šťouchnutí mě nastartovalo na celé léto.
Když se konal Woodstock,
poslouchala jsem to u babičky v rádiu
a říkala si: „Kéž bych mohla jet.“
Pak jsem přijela do Jenedu
a tam se mi to splnilo.
ANN CUPOLO FREEMANOVÁ - ÚČASTNICE, 18 LET
Ta hudba a ti lidé...
Říkáte si, že to jsou prostě blázni.
V dobrém slova smyslu.
V táboře Jened člověk najde sám sebe.
Byl to odvaz.
DENISE SHERE JACOBSONOVÁ TÁBORNICE, 18 LET
Ale taky utopie.
Když jsme tam byli,
zbytek světa přestal existovat.
„JIMMY“ LEBRECHT - 15 LET
Kdybys chtěl zastavit a něco si natočit,
jen řekni.
Tam bydlí dospělí.
- Co je ten žlutý barák? - To jsem teď říkal.
Tam bydlí dospělí.
- Dospělácká část tábora. - Jo.
Jedna z našich úžasných vedoucích.
- Pozdrav diváky. - Ahoj.
Díky.
Dívčí ubikace číslo 1.
Místo mnohých radovánek.
Tady je jedna z tábornic, Valerie Vivonaová.
Jimmy!
Musí to být? Je to důležité?
Ach jo.
To je hlavní vedoucí?
Jo, Larry Allison.
Ty jsi hlavní vedoucí?
Jo, řídím tábor a...
LARRY ALLISON - VEDOUCÍ TÁBORA
Zrovna jsem koukal, jak děcka plavou v bazénu.
Rozhodl jsem se vykopat pár děr, protože ty děti jsou trochu nešikovné
a když tam spadnou, bude sranda.
Dáš nám mrzákům co proto.
Přesně tak.
HOVOŘÍ LARRY ALLISON
Jened byl příležitost vyzkoušet něco nového.
Když tábor v 50. letech začal,
byl to klasický letní tábor.
V 60. a 70. letech se změnil.
Chtěli jsme vytvořit prostředí,
kde puberťáci budou puberťáky
bez veškerých stereotypů a nálepkování.
Byl to vedlejší produkt doby. Sociální experiment.
Došlo nám, že s postiženými není problém.
Problém byl se zdravými lidmi.
Byl to náš problém.
Byli jsme to my, kdo se musel změnit.
...šanci říct, že se mi tábor Jened líbí.
A miluju Larryho Olsona.
Olsona?
Allisona.
To ti přeju, Sophie.
Obejdeme kruh.
Jak se jmenuješ?
Ellie Abrashkinová
- Odkud jsi? - Z Brooklynu, z New Yorku.
Z Brooklynu.
Ahoj, já jsem Jean Malafronteová.
Přejel mě autobus.
Gratuluju.
Nevím přesně, co mám za postižení.
- Aha. - A to je všechno.
Já jsem Carl.
Jestli to bude v televizi,
moje číslo je 212-YU8-0367.
Byl bych rád, kdyby se mi ozval kdokoli, kdo si rád povídá.
A jsem slepý a nedoslýchavý.
Dali mi do inkubátoru moc kyslíku.
A ten sluch
je od lebeční fraktury, když jsem vypadl z taxíku.
Budu rád, když mi kdokoli zavolá.
Tady bydlím.
- Vedoucí Steve. - Natočíme ho, frajera?
Úsměv, Steve.
STEVE HOFMANN - VEDOUCÍ, 20 LET
Nešťouchat do táborníků.
Obejdeme to tudy.
Těšilo nás, Steve Hofmanne.
Páni.
Díky.
Aby ze mě nebyl náfuka.
Je uvnitř dost světla, abychom tam nakoukli?
Nevím.
Na posteli je binec.
Ale nám se to tak líbí.
Jo!
Hej, Tommy.
Jo!
To je Tommy Curran.
Čau, Tommy.
- Nahoře nikdo nespí, co? - Jo!
- Co? - Nahoře na palandách.
- Vedoucí tam spí. - Vedoucí.
- Hej, JJ? - Jak je?
Tohle je běžný stav našich vedoucích.
První noc na ubikaci jsem byl trochu nervózní.
Byl jsem krátce po operaci.
Do té doby jsem nosil pleny, protože jsem neovládal měchýř.
Představte si, že je vám 15
a snažíte se utajit, že nosíte pleny.
Pořád se bojíte, že se to provalí.
Operovali mi močové cesty a dali mi takový pytlík.
Nebylo to nic moc.
Nedržel mi u těla, občas tekl a podobně.
Ale na táboře měl nějakou potíž s tělem každý.
Tam to nebylo nic zvláštního.
Proto jsem...
Můj první host. Jak se jmenuješ?
Michael Tannenbaum.
Kolik ti je?
Čerstvě 18.
Co je podle tebe nejdůležitější na táboře Jened?
Vedoucí.
Jsou úžasní. Skvěle si rozumí s táborníky.
- Ty lžeš? - Ne, nelžu.
Znám i jiné tábory
a jinde s táborníky nezacházeli...
Jinde takhle vedoucí s táborníky nezacházejí.
Nedělají nám chůvy.
- Výborná odpověď. - Díky, Johne.
Ještě to není jisté,
ale protože ve čtvrtek bude další výlet,
JUDY HEUMANNOVÁ - VEDOUCÍ, 23 LET
chceme dát kuchaři ve středu volno,
takže ve středu si vaříme sami.
Máte nějaké návrhy?
Mě napadlo telecí s parmezánem,
ale telecí je drahé.
Co třeba čou mein?
- I slanina je drahá. - Kuřecí s parmezánem.
A co lasagne?
Super.
Ticho!
Zvedejte ruce.
Kdo je pro lasagne?
Bude někdy něco bez škrobu?
Nemusíme přece jíst škrob,
tak proč lasagne?
Kdo je proti lasagním?
- Lasagne vítězí. - Ne, zvítězily.
Tak dobrá.
Až se vrátíte... Marku.
Až se vrátíte do oddílů, rozhodnete...
Dejte dohromady návrhy a až se sejdeme,
rozhodneme, co bude k jídlu.
Pokud budeme ve středu bez kuchaře.
Připadalo mi důležité všechny zapojit,
protože já jsem neměla
v mládí moc vzorů s postižením.
JUDY HEUMANNOVÁ
Lidé se cítili víc zapojení do dění.
- Výborný nápad. - Jo!
Bylo tam víc svobody a otevřenosti
než v mém všedním životě doma.
Vyrostla jsem v Brooklynu v New Yorku v části zvané East Flatbush.
Jako malá jsem si tam nepřipadala odlišná.
Měla jsem dětskou obrnu.
Nemohla jsem chodit a podobně,
ale byla tam spousta dětí.
Hráli jsme si venku. Stickball a švihadlo.
Byla to skvělá čtvrť.
Jednou jsme šli s kamarády do cukrárny.
Kamarádka mě tlačila na vozíku.
Obešli jsme blok
a přišly k nám děti. Jeden kluk povídá: „Ty jsi nemocná?“
Vyrazilo mi to dech
a vzpomínám si, že jsem v klidu odpověděla, že nejsem.
Ale pamatuju si,
že se mi chtělo brečet.
Mívám ten pocit i jako dospělá.
Ta otázka mě napůl šokuje,
možná mě i naštve,
vždycky se musím uklidnit.
Tehdy mi došlo,
že lidé ve mně nevidí Judy,
ale někoho nemocného.
Když mi bylo pět,
máma mě šla zapsat do místní školy,
ale ředitel řekl, že to nejde, protože nechodím.
Že je to požární riziko.
Takže mě učila matka.
Všichni kamarádi ze sousedství chodili do školy,
já jsem byla doma.
Když mi bylo asi osm,
máma se doslechla o volném místě
ve veřejné zvláštní škole 219.
Třídy pro postižené děti byly ve sklepě.
Ostatní třídy byly nahoře.
Zdravým dětem jsme říkali „horňáci“.
Pár z nich nám v pátek pomáhalo dostat se na shromáždění.
Měly dovoleno jít za námi
do třídy a tlačit nám vozíky.
Poznala jsem tam pár lidí,
kteří pak jezdili na tábor Jened společně.
Neil Jacobson, Stevie Hofmann a Nancy Rosenblumová.
Sedávali jsme spolu na obědě,
pomáhala jsem ostatním nabírat sendviče.
Respektovali jsme se
a cítili jsme, že říkáme něco důležitého.
I když jsme byli tak mladí,
připadali jsme si odstrčení.
My jsme nikoho odstrkovat nechtěli.
Chtěli jsme každého vyslechnout.
Byli jsme ochotní naslouchat.
NANCY ROSENBLUMOVÁ
- To zní spíš jako... - Ty jo.
- Pořád mluvíš. - Pořád mluvíš.
Protože je dobrý řečník.
Jean a já jsme mysleli, že spíš já.
S tím souhlasím.
Jack?
Moc se mi líbíš na ubikaci.
Když se dějou největší hrůzy, ty se chechtáš,
takže nikdo nepropadne depresi.
Ví, co dělá, když je tak zticha.
Moc se mi líbíš, Nance.
Doufám, že tě poznám líp.
Zatím se mi opravdu líbíš.
Je moc hodná a...
Nezapomeň mluvit k ní, a ne o ní.
Moc toho o tobě nevím, ale jsi fajn.
Je tady pár lidí,
kteří natáčejí.
Požádala jsem je, ať nám všem něco řeknou,
sdělí nám svou představu
a zodpoví naše dotazy.
Jsme People's Video Theater.
Ken Marsh, já jsem Howie Gutstadt a tamto je Ben Levine.
Tohle je naše technika.
Půlpalcová videopáska a uzavřený televizní systém.
Kdo o sobě chce něco říct, ať se hlásí.
Chtěli bychom hodně interakce.
- Tommy! - Hej, Tommy!
Tommy!
- Tommy, hele! - Tommy!
- Kdo je v televizi, Tommy?
To je ale šereda.
Jo.
Chvíli jsem si musel zvykat,
prvních pár týdnů na táboře.
Z běžné školy
jsem s postiženými neměl zkušenosti.
Mohl jsem tábor volně opouštět a zase se vracet.
To každý nemohl.
Rory.
Někteří chodili do zvláštních škol.
Někteří byli hodně odříznutí od světa.
Byli tam i lidi z ústavů.
V 15 letech mě zajímali lidé,
kteří kouří cigarety a poslouchají hudbu.
Doma jsem si nepřipadal cool.
Ale v Jenedu jsem byl.
Byla tam spousta hezkých holek a já jsem byl přátelský.
Jo!
Doma měli někteří lidé
takovou hierarchii postižení.
Lidi po dětské obrně byli nejvýš,
protože vypadali normálněji,
a lidi po mozkové obrně byli nejníž.
Ale v Jenedu jsme byli prostě děcka.
Poznali jsme se na Jenedu,
ale on je mladší než já.
DENISE JACOBSONOVÁ NEIL JACOBSON
Když jsme se rozhodli se vzít,
máma mi řekla:
„Chápu, že si chceš vzít
handicapovanou holku.
Ale nemůžeš si najít někoho po dětské obrně?“
Panebože!
To je vedoucí se servírkou.
Tamhle je takové posezení.
V noci je tam dost tma.
Co to znamená? Co se tam děje?
Šmajchlování.
Provádíš mě tu jen tak povrchně.
Prozraď něco pořádného.
Sem chodí s Nanci a...
- Kdo je Nanci? - Moje holka.
Na táboře Jened jsem poznal svoji první holku, Nanci.
Byla vtipná a hezká.
NANCI D'ANGELOVÁ TÁBORNICE, 17 LET
U všeho musela být a vždycky se dobře bavila.
Doopravdy jsem ji miloval.
Jak jen 15letý kluk může.
Vzpomínám si, jak jsme se muchlovali v jídelně.
Připadalo mi, že se muchlujeme pořád.
Ve vzduchu byla romantika pro každého, kdo měl zájem.
Mimo tábor jsem nikdy nikoho neměla.
Ale v Jenedu byla příležitost k muchlovačkám
za ubikacemi a na podobných místech.
První rok na táboře
mi jedna z vedoucích
dala lekci v líbání.
To byla asi nejlepší
fyzioterapie, co jsem zažil.
Pár dní nato
jsem měl první rande
s jednou tábornicí.
Položila mi ruku
na ptáka.
To byl ráj.
Mám jim to říct?
- Ano. - Takže...
Dva lidi mají filcky, a šíří se dál.
Vyskytují se na jistých místech...
A množí se!
Včera večer vyšlo najevo,
o co jde.
Dost nás to poplašilo.
Nikdo o nějakých filckách nebo vších nic nevěděl.
Chci tam jít.
Co tam je?
Moje holka.
Viděls ji už dnes?
Jen odtud.
Mluvil jsi s ní?
Ani ne. Jen odtud.
Jsme v karanténě.
Jo.
Dnes máme týdenní výročí.
Týdenní výročí a nemůžete si promluvit.
Přesně tak.
- Co mě štve? - Kluk.
Jo.
Nemůžu vidět Jimmyho, když máme týdenní výročí.
Tak jsem se nebavil od chvíle, kdy si babička skřípla prso v mandlu.
Chceme všechny muňky sesbírat a upéct.
Vypálit tu havěť.
To je největší hloupost, co jsem kdy slyšel.
Rozumně vzato, nic mě nesvědí,
takže dezinfekci nepotřebuju.
Nekouše mě vozík, lůžko,
matrace ani spolubydlící Bruce.
Ale všichni jsme podrobeni dehumanizaci.
Nemáš sirku?
Síla muněk je s námi!
Zatím nejlepší táborová aktivita.
- To je můj verdikt. - Řekni jim to, Jean.
Množí se to!
Chtěl bys, aby ti někdo myl koule?
- To je část... - Záleží, kdo by to byl.
Já to zvládnu sám, takže je mi to fuk.
Ale jiní ne.
Potřebují s tím pomoci.
Většina zdejších lidí má beztak pocit podřadnosti,
a když jim někdo vydrbe koule,
ještě jim to přitíží.
Byla to především zábava.
Spolupracovali jsme jako jednotka. Mytí, čištění, sprchování.
Nové zkušenosti.
Opravdu z jiného soudku.
Teď musím jít sprchovat.
Zatím se mějte.
V táboře Jened
byli našimi osobními asistenty všichni.
Ostatní mi pomáhali s oblékáním a svlékáním,
na záchod a do sprchy, do bazénu a z bazénu.
Poprvé jsem zažila,
že to všechno dělá
někdo jiný než rodiče.
Na táboře se dalo dělat cokoli, co si kdo chtěl vyzkoušet.
Doma by tě do týmu nechtěli.
Ale v Jenedu jsi musel na pálku.
Kdo netrefil, šel ven.
Když jsme byli v Jenedu, ještě neplatil zákon o zdravotním postižení.
Když jsme vzali táborníky do města na zmrzlinu,
nepustili nás dovnitř.
K tomu byla spousta zírání
a řečí: „Nechceme je tady,
protože ruší naše zákazníky.“
Všechny překážky, které jsem poznal jako černoch,
existovaly i u vozíčkářů.
Doma jsem si musel dávat pozor, co komu říkám,
bylo to nutné k přežití.
To se člověk musel naučit.
Musel jsem dávat velký pozor, abych se nechoval neuctivě.
Nedívat se bělochům do očí.
To muselo být. Na to se nesmělo zapomínat.
Mám jednorázový blues
Jen jednou za život
Mám jednorázový blues
Jen jednou za život
Když jsi se mnou sama
Nikdy nemáš dost
Oči mám červený
A nevím, kudy dál
Oči mám červený
A nevím, kudy dál
Tolik to bolí
Že nevím, čí jsem
Protože mám jednorázový blues
Hurá.
Můžu?
- Už to jede. - Tak jo.
Chceme mluvit o rodičích.
A o tom, jací...
Jak nás otravují, jak jim lžeme, cokoli.
Začneme třeba...
s přehnanou péčí, to nesnáším.
Chce někdo začít?
Rodiče jsou bezva, ale občas je nesnáším,
protože jsou až moc bezva a příliš mě chrání.
A když po něčem toužím,
říkají mi: „To nemůžeš, jsi handicapovaná.“
A pořád mi připomínají, že jsem na vozíku.
Nechápou, že můžu dělat spoustu věcí.
Myslím, že každý rodič se bojí
říct, že jeho syn je postižený
nebo handicapovaný nebo jak se to ještě říká.
A...
Podle mě je to spíš strach než přehnaná péče.
V jistých ohledech jsem na matce závislý,
takže jí nemůžu odporovat, jak bych chtěl.
V jakých ohledech?
No...
Něco jsou věci, které od rodičů potřebuje každý
jako třeba praní, ale...
Objednává mi speciální pomůcky,
když je potřebuju, a...
Když něčeho nejsem schopný,
musí to udělat ona.
Kdybych pořád remcal
a odmlouval jí,
starala by se o mě nerada.
Myslí si tady všichni, že rodiče jsou
na nás přísnější?
Tlučou nás stejně jako sourozence,
nebo jsou opatrnější?
Já mám dva bratry a ti mají víc svobody než já.
To neplatí, to jsou bratři.
- V podstatě jsme... - To platí obecně.
- Bráchové... - Jsme zhruba stejně staří.
Je to její zodpovědnost.
Dokud je smířená s tím, že za ni někdo něco dělá,
nezmění se to.
To se mi vůbec nelíbí.
- To je celé? - Jo.
Rozuměl někdo?
Aspoň kousek?
Myslím, že Nancy mluví o něčem,
co chce každý.
Být občas sám.
Přemýšlet o samotě.
A být sám.
Podle mého
Nancy říkala,
že se jí upírá
právo na soukromí.
Je to...
Jo, je to tak.
Myslím, že to je jedno z nejdůležitějších práv.
Kdo další má takové problémy?
V táboře se ukázalo, že bychom mohli žít lépe.
Vtip je v tom,
že nelze usilovat o něco, o čem člověk neví.
Neustále jsme diskutovali.
Uvědomili jsme si,
že musíme postupovat společně.
Nejen na táboře, ale i po něm.
Když přišel čas odjezdu,
slibovali jsme si, že si budeme psát a volat.
Vždycky hrozilo,
že někdo za rok nepřijede.
Poslední noc na táboře
všichni téměř probděli.
Nikomu se nechtělo spát.
Byla to veselá noc,
a bylo jasné, že ráno dojde na slzy.
Odjezd byl jako návrat v čase.
Na táboře jsme byli bratři a sestry.
Vzal jsem si domů myšlenky,
které u nás byly neznámé.
Nosil jsem batiku, narostlo mi afro...
Bylo takhle široké.
Pálil jsem vonné tyčinky.
Zrovna probíhala revoluce, mírové hnutí,
snaha zastavit válku. V tom jsem se hodně angažoval.
Jened mi ukázal svět za hranicemi Alabamy.
Na táboře byl úplně jiný svět.
Měl jsem tam první holku, byl jsem oblíbený...
A pak návrat do tohoto světa, kde se s vámi nikdo nemazlí.
Na střední škole jsem se občas po vyučování
šel domů prospat, abych si odpočinul od světa.
Měl jsem kamarády, ale byl jsem jediný postižený.
Snažil jsem se přizpůsobit.
Zapadnout do světa, který se mnou nepočítá.
Nikdy by mě nenapadlo, že se ten svět změní.
Většina postižených včetně mě nemůže používat veřejnou dopravu.
Veřejná doprava postižené diskriminuje
architektonickou nepřístupností.
Jsou tu schody.
Musíš zůstat na ulici...
Musím po ulici objet blok.
Většina zvířat opouští nebo hubí
zmrzačené či členy skupiny s deformací.
Některé lidské společnosti jsou podobně kruté.
Po celá staletí je naše literatura a nyní i filmy
plná příšerných a nepochopených stvoření.
To nás formuje k vnímání handicapovaných
se strachem, lítostí nebo zhnusením.
Dnes se na ně podíváme jako na lidi s problémy.
Judy Heumannová vede spolek Postižení v akci,
politickou organizaci handicapovaných.
Jeden z hlavních problémů dospívání postižených
je ten, že nejsou považováni za muže a ženy
a navazování jakýchkoli vztahů
nepřichází v úvahu, protože jsou vnímáni výhradně jako postižení.
- Jako... - Asexuální.
- Odstrčení a asexuální. - Tak.
Pořád něco potřebují.
Uvedu příklad.
Ve škole máme obsluhu výtahu.
Pokaždé, když zastaví v patře, kde čekají vozíčkáři,
PAT FIGUEROA - VEDOUCÍ Z JENEDU, AKTIVISTA
ten pán začne křičet:
„Nakládáme vozíky.“
A nebere v úvahu lidi...
Chápete...
- Lidi na vozících. - Člověka.
Ano, člověka. Vidí jen vozíky.
Neřekla bych, že jsem se za své postižení styděla.
Víc mě trápilo vyloučení.
V tom mi tábor hodně pomohl.
Navzájem jsme se utvrdili v názoru,
že situace se musí změnit.
Postižení v akci vznikli na základě žaloby,
kterou jsem podala na newyorskou vzdělávací komisi.
BOJOVALA ZA PRÁVO UČIT
Psalo se o tom a my jsme se začali sdružovat.
Jednou z našich prvních kauz
bylo omezení ústavní péče.
ZVLÁŠTNÍ REPORTÁŽ
Existují stránky života, které společnost ukrývá.
Tento pořad vám připomene jejich existenci...
WILLOWBROOK - POSLEDNÍ VELKÁ OSTUDA
...a lidskou odpovědnost každého z nás.
Vzpomínám, jak jsem viděl v televizi
skandální reportáž z newyorské nemocnice
jménem Willowbrook.
V ranní mlze to tam vypadalo strašidelně,
jako v hororu.
Uvnitř se tento dojem potvrdil.
Doktor mě varoval, že to bude zlé.
Bylo to příšerné.
Jeden ošetřovatel měl na starosti asi 50 těžce retardovaných dětí.
Ležely na podlaze nahé a pomazané vlastními výkaly
a vydávaly žalostné zvuky.
Nářek, na který nikdy nezapomenu.
Bylo to otřesné. Nechápal jsem, jak je to možné.
Oni se sami nenajedí.
Ošetřovatelů je tak málo, že mají v průměru
tři minuty na nakrmení jednoho dítěte.
Jak dlouho by to správně mělo trvat?
Tak dlouho, jak trvá vašim a mým dětem
snídaně beze spěchu.
Vzpomněl jsem si, že jednou
byl na táboře Jened někdo z Willowbrooku.
Vzpomínám, že jsem byl v jídelně a přišel tam jeden kluk.
V podstatě se cpal, dokud mohl.
On se...
Cpal se pořád dál, až se pozvracel.
Jako by přišel z divočiny.
Jaký důsledek má tříminutové krmení?
Úmrtí na zápal plic.
Takový ústav jsem nikdy neviděla.
Děsilo mě, že takový chaos existuje,
protože mi bylo jasné, že já a moji přátelé
jsme tam klidně mohli být.
Tehdy se ještě nepřemýšlelo o tom,
co je na takových ústavech špatného.
Boj za občanská práva byl v plném proudu
a to byla naše příležitost, jak promluvit o svém vyloučení
a o nápravě.
DÁMA A RAMPA
Federální zákony proti diskriminaci neexistovaly.
Ale někteří senátoři a kongresmani
už hledali cestu.
Rehabilitační zákon z roku 1972 poskytoval ideální příležitost.
Zahrabaná na konci zákona byla sekce 504,
která zakazovala diskriminaci.
Formulace vycházely z občanskoprávních zákonů z 60. let.
Šlo o to, že kdokoli bere federální peníze,
nemocnice, školy, dopravci a tak dále,
nesmí diskriminovat.
Měli jsme z toho velkou radost.
A Nixon to vetoval.
Prezident vetoval zákon o profesní rehabilitaci
z důvodu neúnosných nákladů.
Bylo by nepředstavitelně nákladné
vybavit stanice výtahy a nájezdy.
Celkové náklady by byly příšerně vysoké.
WILLIAM RONAN - DOPRAVNÍ ÚŘAD NEW YORKU
Problém je stejný jako vždycky:
kolika lidem by to nakonec posloužilo?
Postižení v akci se rozhodli demonstrovat v New Yorku
před Nixonovým sídlem.
Rozhodli jsme se sedět na ulici
a zastavit dopravu.
V půl páté odpoledne jsme utvořili obří kruh.
Zablokovali jsme čtyři ulice.
Byli jsme povoláni do akce.
„Na barikády!“ Tak velela Judy.
Vzpomínám si, jak sedím na zemi a jezdí ke mně velké náklaďáky.
To byl hukot.
Byla to velmi neobvyklá demonstrace.
DR. WILLIAM BRONSTON NĚKDEJŠÍ LÉKAŘ Z WILLOWBROOKU
Lidé nebyli zvyklí na tolik lidí na vozíčku.
Museli ustoupit.
Každý musel ustoupit,
když proti němu stála tahle mladá žena.
Nám nic neuteče. Posloucháte WINS...
Hlásili, že „paraplegici zastavili dopravu na Manhattanu“.
Bylo nás jen 50.
Ale vlastně jsme tou jednou ulicí zablokovali celé město.
Demonstrace PVA byly první akce,
kde se prosazovala opravdová, seriózní a radikální agenda.
Když jsem slyšel o PVA, chtěl jsem se zapojit,
ale mnohdy to nešlo kvůli střední škole.
Judy vydávala pokyny, kde se ukážeme
nebo za co budeme demonstrovat,
a když přišla výzva k účasti,
na narozeninách M. L. Kinga, musel jsem jet.
Jel jsem z Hartsdale na stanici Grand Central.
To je obrovská stanice.
Tehdy jsem tam nenašel jediný nájezd ani výtah.
Musel jsem vylézt z vozíku a táhnout ho za sebou,
jeden schod po druhém.
Vylézt na další schod a vytáhnout vozík.
Ale povedlo se.
Potkal jsem tam Pata Figueroa, vedoucího z tábora Jened.
Na jaře roku 1973
jsme se rozhodli pro další demonstraci.
Šlo o to, že jsme byli malá skupina postižených.
Na federální úrovni si nás média téměř nevšímala,
protože jsme neměli postižené veterány.
Přitom probíhala válka ve Vietnamu.
MÍR VIETNAMU
ZASTAVTE VÁLKU
Lhali o vietnamské válce.
Lhali úplně o všem.
Lhali o Watergate i o nás.
Lžou o podmínkách tělesně postižených
a mentálně retardovaných.
Chtěli jsme mobilizovat postižené lidi ve Washingtonu,
aby vyjádřili postoj amerických postižených,
že v jednotě je síla
a že je třeba rozšířit základnu protestů,
abychom si nekonkurovali
a aby výsledek prospěl všem.
O to nám teď jde.
V Americe je menšina,
která se o slovo přihlásila teprve nedávno.
Čelí diskriminaci a předsudkům v zaměstnání,
na školách, v dopravě a ve většině aspektů
každodenního života.
Donedávna trpěli mlčky, ale to se mění.
Začali se politicky organizovat.
- Co chceme? - Občanská práva!
- Kdy to chceme? - Hned!
- Co chceme? - Občanská práva!
- Kdy je chceme? - Hned!
Nixon nakonec ustoupil politickému tlaku
a podepsal rehabilitační zákon.
Ale sekce 504 se nijak neuplatňovala.
Odpromovala jsem
a vrátila se domů
do Bronxu.
Byla jsem velmi izolovaná.
Stýskalo se mi po Jenedu.
Musela jsem učinit odvážný krok.
Byla jsem na praxi
v Asociaci pro mozkovou obrnu.
A měla jsem románek
s řidičem autobusu.
Protože
jsem samozřejmě nemládla
a nechtěla jsem umřít jako panna.
Jednou v noci mě začalo hrozně
bolet břicho.
Chirurg rozhodl,
že musí jít o zánět slepého střeva.
Operovali mě
a vyndali zdravý apendix.
Pak přišel můj doktor,
vyšetřil mi pánevní oblast
a řekl:
„Je možné, že máte kapavku.“
Krátkou chvíli
jsem na sebe byla hrozně pyšná.
Ale pak
mi došlo,
že za to mohl
chirurg, který nepředpokládal,
že bych mohla vést pohlavní život.
Jen se na mě podívejte.
Kdo by se mnou chtěl šoustat?
A pak
jsem se rozhodla
vrátit do školy
a získala jsem magisterský titul
v oboru lidské sexuality.
Díky tomu jsem se
dostala z Bronxu.
V TOMTO TRIČKU JE SMYSLNÁ ŽENA
V roce 1974 jsem konečně odmaturoval
a vyrazil na univerzitu San Diego, 5 000 km daleko.
Chtěl jsem studovat akustiku,
abych mohl zvučit Grateful Dead.
V Kalifornii se mi otevřel celý život.
Všeho jsem chtěl využít.
Zkoušel jsem surfovat.
Kamarád Doug mi jednou půjčil motorku.
Je to absurdní, ale měl jsem pocit, že jsem překonal své postižení.
V prvním roce na vysoké
jsem se doslechl, že pár lidí z tábora Jened teď bydlí v Berkeley.
Jezdil jsem na koncerty Grateful Dead
a snad vždycky jsem tam potkal Ala Levyho.
Al byl jejich největší fanoušek.
Místní scéna byla pestrá.
Nikdo se nemusel trápit s tím, aby zapadl, jako v San Diegu.
Vznikalo tam hnutí radikálních postižených,
kteří pro sebe vytvářeli nový svět.
STŘEDISKO SAMOSTATNÉHO ŽIVOTA
Středisko samostatného života je unikátní,
protože ho provozují handicapovaní pro handicapované
a jdou tak příkladem zbytku Ameriky.
Ve středisku si těžce postižení pomáhají navzájem.
Je to asi poprvé, kdy skupina těžce postižených lidí...
ED ROBERTS - VÝKONNÝ ŘEDITEL
...zorganizovala vzájemné řešení svých problémů.
Ozval se mi Ed Roberts, jestli se nechci stěhovat do Berkeley.
Samotné se mi nechtělo.
Řekla jsem D'Angelové:
„Co bys řekla na Berkeley?“
A byly z nás spolubydlící.
Chtěla bych svět plný čiperných postižených.
Lidí, kteří nepřijmou „ne“,
aniž by se zeptali „proč“.
Zásadní význam střediska je v tom,
že nejde o nějakou kartičku, kterou dostanete u vchodu,
ale o určité nároky na komunitu postižených.
Pokud si sami sebe nebudete vážit
a nebudete bojovat za to, v co věříte,
nedočkáte se toho.
Poprvé jsem našla domov,
když jsem přišla do Berkeley a trávila čas ve středisku.
Vždycky jsem předstírala, že nejsem invalidní,
že chodím. Schovávala jsem berlu pod gauč
a pak se bála chvíle, kdy vstanu
a začnu kulhat.
CORBETT O'TOOLEOVÁ SPISOVATELKA A AKTIVISTKA
Nedocházelo mi, jak těžké břemeno to je,
dokud jsem se nutnosti předstírat nezbavila.
V opravně mají všechno.
I elektroniku pro úpravu nastavení elektrických vozíků.
Středisko poskytuje i transport.
Funguje za státní, místní i vládní peníze.
Jeho cílem je soběstačnost handicapovaných.
Co potřebujete?
ROZDĚLENÍ ASISTENTŮ
Sehnat asistenta by neměl být problém.
Dám vám seznam lidí
dostupných v požadované době
a jejich telefonní čísla.
- Dobrá. - Kdyby něco, jsme tady.
- Omluvte mě. - Jistě.
Chcete-li dům, je to vaše právo.
Chcete-li byt 3+1,
zkusíme vám ho pomoci sehnat.
Tady je návod na žádost o peníze na asistenta.
Chcete něco koupit?
- Ano. - Co?
Zmrzlinu? Co dál?
A bonbóny.
Když se tam začala scházet parta z tábora Jened,
bylo to takhle.
S jedním jste si něco domluvili.
„Pojďme v pátek večer ven.“
Vždycky pak přišlo třeba pět dalších,
pokaždé.
Ten tábor cestoval s nimi.
Kočovné představení tábora Jened.
Jak se mi to doneslo?
Samozřejmě od Stevea, ten tam byl.
Neil tam studoval počítače.
Přišel jsem do Kalifornie
studovat výpočetní techniku.
Hned první týden v Berkeley
jsem dostal elektrický vozík,
poprvé v životě.
Bylo to velmi osvobozující.
Vzali mě do střediska na Halloween.
Ten den si pamatuju, bylo...
Panebože!
Všichni byli opilí a pili dál.
A všichni ti mrzáci měli kostýmy.
A...
Vždycky jsem si myslela, že se musíme schovávat.
Nepřitahovat pozornost.
A tady byli všichni hrdí.
To mi vzalo dech. To byla jiná káva.
Něco úplně jiného.
Další je Steve Hofmann, 28 let.
Transvestita z povolání.
Rád pracuje s handicapovanými dětmi a jinými zvířaty.
Jeho snem je stát se bezhlavou amébou
se spoustou štědře obdařených milenců.
Když jsi handicapovaný
a ještě k tomu máš
pasivní povahu,
tak jsi dost v háji.
Dobrý večer, Judy.
Jak se změnila situace od roku 1973?
Jste pořád naštvaná jako tehdy?
Snažila jsem se
tu naštvanost obrátit v něco pozitivního.
Zákon byl sice schválen,
ale jeho dodržování se moc nevymáhá.
Federální zákon
zakazuje diskriminaci handicapovaných.
Podle organizace handicapovaných se tento zákon ignoruje.
Dnes proběhlo 11 demonstrací před úřady
ministerstva zdravotnictví, školství a sociálních věcí.
Byl zvolen Carter.
Říkal, že předpisy začnou platit.
Ale když se Califano
stal ministrem, začal je revidovat.
Před ministerstvem dnes demonstrovali handicapovaní.
Viní ministra Califana z oslabení a oddalování opatření
k naplnění zákona z roku 1973 o právech handicapovaných.
Náš postoj je...
T.J. O'ROURKE NÁRODNÍ ASOCIACE NESLYŠÍCÍCH
...už téměř tři roky stejný,
ale když se pan Califano stal ministrem,
řekl, že teď hrajeme úplně jinou partii.
Ale my ne. My hrajeme stále tutéž.
504!
JOSEPH CALIFANO
MINISTR ZDRAVOTNICTVÍ, VZDĚLÁNÍ A BLAHOBYTU
Provedl jsem revizi právní úpravy.
Jsou tam sporné body.
Minulá vláda
po 2,5 letech neudělala nic.
Já měl jen 2,5 měsíce.
Na co ještě čekáte?
Chci napřed věc řádně pochopit...
- Ne! Je to jediný zákon! - Udělám...
Ne v květnu, hned!
Doneslo se nám, že do věci vstoupili lobbisté
a žádali úpravy předpisů.
Školy, univerzity a dokonce nemocnice
nechtěly utrácet peníze na zpřístupnění svých budov.
Měli jsme pocit, že musíme jednat,
a rychle.
Dnes nám zde bylo řečeno, že kvůli jejich neschopnosti
nedostaneme
svoje občanská práva.
Podpis nebo demisi!
Protesty před Califanovou kanceláří mají trvat
až do podpisu právní úpravy.
Jsme součástí celonárodního hnutí,
které bude i nadále bojovat za naše občanská práva.
O celonárodním hnutí jsem nevěděla.
Neznala jsem 504.
HOLLYNN D'LILOVÁ - NOVINÁŘKA
Byla jsem holka z Texasu.
NEJKRÁSNĚJŠÍ CHŮZE
Když mi bylo 22, hned po studiích,
jednoho dne mě cestou domů srazil náklaďák
a stala jsem se paraplegičkou.
Měla jsem veškeré předsudky,
které lidé vůči postiženým mívají,
a teď jsem byla jedna z nich.
Nikdy jsem neviděla tolik postižených lidí
a tolik různých postižení na jednom místě.
Všichni skandovali za práva.
Nikdy mě nenapadlo, že by se mě to mohlo týkat.
Zavolala jsem do časopisu Ms. a dostala jsem zadání na reportáž.
Vrátila jsem se tam s fotoaparátem.
My ze Sanfranciského zálivu musíme zůstat pohromadě.
Jsme nejsilnější politická síla této země.
Jsme mladí, citliví a inteligentní.
Zůstaňme pohromadě.
O účast na demonstraci mě požádala sestra.
DENNIS BILLUPS - VŮDCE PROTESTŮ
Řekl jsem, že to zkusím.
A najednou někdo řekl:
„Pojďme dovnitř, přece nebudeme stát venku.“
Tak jsem zamířil k budově.
Po proslovech jsem následovala skupinu lidí do budovy.
Asi 300 lidí přišlo do čtvrtého patra
do kanceláře oblastního ředitele.
Co měl dělat s tolika vozíčkáři?
JOSEPH MALDONADO OBLASTNÍ ŘEDITEL MINISTERSTVA
504!
Nežádáme nic nerozumného.
Prosíme vás, abyste požádal o telefonát
Josephu Califanovi.
Pan Lebossi, poradce ministerstva, byl určen jako osoba,
se kterým mám toto konzultovat, a jestli vy...
Ty vyhýbavé odpovědi mě čím dál víc
štvaly,
a zavládl mezi námi pocit, že nemůžeme odejít,
protože nikdo nechápe, o co nám jde,
ale tu právní úpravu chtějí zrušit.
Už bylo pět nebo šest hodin a nikdo neodcházel.
Tak jsem usoudil, že tam přenocujeme.
S Kitty a pár dalšími jsme uspořádali hlasování.
KITTY CONEOVÁ - VŮDKYNĚ PROTESTŮ
Zjistily jsme, kdo chce přenocovat.
Tak to začalo.
504!
Judy říkala: „Kartáček s sebou.“
A já na to: „Tak jo.“
Řekl jsem Judy: „Na to jsem se nepřichystal.“
RON WASHINGTON - VŮDCE PROTESTU
A ona: „Ty musíš zůstat, Rone.“
Solidarita navěky
Pravda půjde dál
DEN 1
Tohle je na večer.
Kdo nemůže spát na podlaze?
Organizace v Bay Area byla prvotřídní.
Uměli jsme nejen pořádat demonstrace, ale taky je udržet v běhu.
V San Franciscu probíhá třetí den protestu v budově ministerstva.
Čtvrtému patru byla odpojena teplá voda.
Tam se usídlila okupační armáda mrzáků.
FBI jim odřízla telefony.
Řekli nám, že jsme bez spojení.
A my: „Co budeme dělat?“
Přihlásili se hluší.
„My víme.“
Zprávy ve znakové řeči z okna.
Tak jsme komunikovali s lidmi mimo budovu.
Jeden kolega, který teď spí vzadu,
nám sestrojil lednici.
Připojil kus plastu ke klimatizaci,
využil kartóny a všechno možné, co našel.
Takže máme chlazené úložiště.
Spousta lidí přemýšlela, jak jíst, jak se mýt.
„Kde vezmeme jídlo? A kde deky?“
BRAD LOMAX - VŮDCE PROTESTU A ČERNÝ PANTER
Brada Lomaxe napadlo kontaktovat Černé pantery.
Brad téměř nemohl mluvit,
ale dokázal se dorozumět posunky.
Panteři nám přinesli teplou večeři
a nechali nám jídlo na snídani a oběd.
Zadarmo. Nechtěli peníze ani nic jiného.
Pak jsem tomu chlapíkovi říkala: „Já to nechápu.
Černí panteři přece nemají peněz nazbyt.“
Měli jídelnu v Oaklandu.
„Proč podporujete nás?“
On mi řekl:
„Snažíte se zlepšit svět
a o to jde i nám.
Jde nám o lepší svět pro každého.
Jestli tady spíte na podlaze,
my se vám postaráme o jídlo.“
Tak jsme neumřeli hlady.
Máme jídelnu, konferenční místnost,
spoustu lůžek, matrací, jídla.
Je to k nevíře.
Nepodporovala nás jen obec postižených,
ale také odbory a další občanskoprávní organizace.
Udržovali jsme vztahy s místní samosprávou.
Starosta nám jednoznačně fandil.
GEORGE MOSCONE STAROSTA SAN FRANCISCA
Jeden úředník ze Sacramenta nám poslal matrace.
Taky kostel Glide Memorial, který vedl progresivní kněz.
CECIL WILLIAMS - KOSTEL GLIDE MEMORIAL
Jsme lidé, kteří věří v osvobození!
Bylo to správné místo a správný čas.
Jedna z majitelek lesbického baru v East Bay
se přišla zeptat, co potřebujeme.
A my: „Štve nás, jak jsme špinaví.“
Chodila se sestřičkou.
Koupily nám čtyřlitrová balení šamponu a kondicionéru.
Přinesly to
a tři hodiny myly vlasy každému, kdo měl zájem.
Bože, to je vůně.
Do toho, veselé děti.
A teenageři!
S námi nehnou.
Ten protest byl neskutečný.
Byl to tábor.
Využili jsme tam zkušenosti z tábora.
Spousta lidí z tábora Jened,
táborníci, vedoucí, postižení, zdraví...
SONDRA THALEROVÁ - VEDOUCÍ Z TÁBORA JENED
...se v budově objevila.
JAN BALTEROVÁ - ÚČASTNICE TÁBORA JENED
VALERIE VIVONAOVÁ - ÚČASTNICE TÁBORA JENED
Teď přečteme seznam lidí,
kteří budou zítra mluvit.
Měli jsme výbory pro styk s médii,
pro stravování, zdravotní péči a podobně.
...právní úpravu, kterou jsme odsouhlasili 21. ledna,
a snaží se zastřít skutečnost...
Judy se postarala, aby každý dostal šanci promluvit.
...hladovku. Kdokoli by chtěl...
Schůze nemohla začít bez tlumočníka znakové řeči.
Schůze trvaly do tří ráno.
Bylo potřeba, aby se všichni zapojili a cítili, že to má smysl.
Jinak by tam nevydrželi.
Formuje se koalice.
Čím více diskutujeme a zpřesňujeme svá stanoviska,
tím více si uvědomujeme nedostatky naší koalice.
Naučíme-li se znakovou řeč, Braillovo písmo,
nastudujeme-li skrytá postižení, jako je epilepsie nebo artritida
a všechna naše postižení,
staneme se pevnější a semknutější skupinou.
DEN 4
Demonstrace pokračuje čtvrtým dnem.
Je to zdaleka největší a nejdelší protest,
který tady kdy uspořádali postižení.
Ale problém se od úterka nezměnil.
Je třeba získat pozornost Washingtonu.
DEN 5
Udivuje mě, kolik lidí zůstalo.
DEN 6
A kolik toho vydrželi.
DEN 7
Neměli jsme druhý ventilátor.
Neměli jsme své obvyklé asistenty.
Neměli jsme katetry.
I pro mě je těžké postarat se o své tělo.
Tady byli kvadruplegici, kteří se nemohou ani otočit,
aby v noci předešli proleženinám.
A spaní na podlaze? To je zaručená katastrofa.
Svět by chtěl, abychom byli mrtví.
To postižení cítí každý den.
Svět nás nechce, chce nás mrtvé.
S tímto vědomím žijeme. Říkáme si:
„Přežiju? Budu se bránit?
Budu bojovat?“ Tak to chodí.
Dá se tomu říkat vztek. Pro mě je to hnací síla.
Člověk musí usilovat o lepší život, jinak prohraje.
Můžu pracovat. Funguje mi hlava i ruce.
MARGARET IRVINEOVÁ
Spousta z nás může pracovat. Nic víc na srdci nemáme.
Odstraňte architektonické bariéry.
Někteří z nás drželi také hladovku.
Denně jsme pili dvě nebo tři sklenice tekutin.
Tlak na Judy musel být intenzivní.
Je to velká zodpovědnost. Judy se často ptala,
každého zvlášť:
„Vydržíš ještě jeden den?“
„Vydržíš další den?“
A tak to dokázali. Den po dni.
Tato budova je již 11 dní obsazena malou armádou handicapovaných.
Podpora před budovou stále roste.
Její zvuk se nese dovnitř
do budovy ministerstva zdravotnictví, školství a sociálních věcí.
Dělal jsem pro Channel 7 se sídlem na Golden Gate Avenue,
kousek od budovy ministerstva.
Místní média tu událost téměř ignorovala...
...a já jsem byl jediný, kdo se jí věnoval neustále.
Evan White byl vlastně jedním z nás.
Natáčel nás od začátku do konce.
Měl jsem tu čest
mít přístup na každonoční strategické porady.
Pro reportéra to byl učiněný ráj.
Mám rád lidi, kteří dělají problémy.
Snažili jsme se prosadit svou agendu. Napadlo nás tohle:
„Pozvěme kongresmany sem
a uspořádejme slyšení tady.“
Odejít jsme nemohli.
Handicapovaní žádají podpis sekce 504 zákona o občanských právech.
Dnes jejich požadavky vyslechli dva kongresmani,
Phillip Burton a George Miller.
Jsme odhodlaní bojovat.
Máme podporu postižených v celé zemi.
Toto je začátek hnutí za občanská práva
a jsme hrdí, že jste tady, abyste nám s ním pomohli,
což se mělo stát už dávno.
Ministr Califano
poslal chudáka jménem Eidenberg, aby ho zastoupil na slyšení
kongresmanů Millera a Burtona.
Ve Washingtonu právě probíhá analýza
rozmanitých otázek:
Týká se to i narkomanů a alkoholiků?
Do jaké míry se musí školy a nemocnice
povinně přestavět?
Přišel asi s 20 změnami,
včetně ostudné doktríny oddělené rovnoprávnosti.
Školský okrsek měl určit jednu školu
pro postižené děti
a postižené studenty.
To je přece oddělená rovnoprávnost.
Věděli jsme, že je to Califanův poskok.
Poslal ho tam, aby nám to přečetl,
a hodlal nám to spočítat.
On pak odešel.
A kongresman Burton řekl: „Takhle ne.“
Pan Eidenberg se zamkl v kanceláři,
Burton kopal do dveří a Eidenberg nakonec vyšel ven.
A Burton dovedl Eidenberga zpátky do místnosti.
Posadil ho dopředu čelem k nám,
aby vyslechl naše svědectví.
Někdo bude muset lít beton.
GEORGE MILLER - KONGRESMAN
Někdo bude muset bourat zdi
a někdo bude muset zajistit učitele a zpřístupnit třídy.
Ale my už 200 let tvrdíme, že jsme tu cenu ochotni zaplatit,
aby byl běžný život dostupný všem.
Máme sekci 504,
máme za sebou Brownův případ,
týrání,
nerovnoprávné postavení postižených.
To, že vláda ještě dnes uvažuje o něčem takovém,
je natolik nepřijatelné, že to nedokážu vyjádřit slovy.
Můžu vám zaručit, že doktrína oddělené rovnoprávnosti
uráží postižené lidi v celé zemi
a jejich pobouření neutichne.
Budou se obsazovat další budovy,
dokud konečně nepochopíte naše postavení.
Už nenecháme vládu utlačovat postižené lidi.
Chceme, aby se zákon uplatňoval.
Chceme konec segregace.
Nepřipouštíme další diskusi o segregaci.
A ocenila bych, kdybyste přestal souhlasně kývat,
když nemáte tušení, o čem mluvíme.
Existují okamžiky, kdy se historie posune.
Judyin proslov k tomu muži
byl pro spoustu lidí momentem zlomu.
Co si Califano myslel?
Myslel si, že si nás nemusí všímat.
To vedlo k rozhodnutí našich vůdců:
„Musíme do Washingtonu, říct mu to do očí.“
DEN 15
25členná delegace ze San Francisca
vyrazila do hlavního města,
kde chce své požadavky přednést prezidentovi.
Snad nás prezident vyslechne.
Podporují nás různé organizace,
které platí naši cestu do Washingtonu.
Doufáme, že se vrátíme
s úspěchem a podepsanou právní úpravou.
Ze sanfranciského letiště s nimi odlétá
Evan White, Channel 7.
Připadalo mi důležité dát okamžitě najevo,
že to myslíme vážně.
Řekl jsem: „Co uděláme teď?“
A oni: „Napřed se vyspíme.“
A já: „Nevyspíme.
Jdeme do terénu,
před Califanův dům,
aby věděl, že protest za paragraf 504 je tady.“
Bezbariérová doprava tenkrát neexistovala.
Strojnické odbory pro nás najaly stěhovací vůz...
ODBORY PODPORUJÍ HANDICAPOVANÉ
který nám sloužil k dopravě po Washingtonu.
Cestovali jsme potmě.
Až do cíle jsme netušili, kde jsme.
Pak se otevřely dveře a my jsme viděli ven.
Jeli jsme přímo ke Califanovu domu
a uspořádali tam vigilii se svíčkami.
Policajti přijeli v hojném počtu,
ale když viděli bandu lidí na vozících a s berlemi,
nechtěli se do toho plést.
A nepletli se. Jen tam celou noc hlídkovali.
Když ráno vyšlo slunce,
Judy, Evan White a jeho kameraman zaklepali na Califanovy dveře.
Neukázal se.
Prý odešel zadem.
Prezidentská rodina dnes využila boční vchod
k odchodu z kostela.
Carterovi se tak vyhnuli asi 20 handicapovaným osobám,
demonstrujícím před vchodem, který prezident obvykle používá.
Dnes protestovalo
přes sto lidí před Bílým domem.
Carter ale zřejmě demonstranty osobně nevyslechne,
přestože sem právě proto přicestovali ze San Francisca.
22 lidí odletělo, ale v San Franciscu nás zůstala spousta.
DEN 22
Pak se do toho vložila FBI.
Ve tři ráno spustili požární poplach a vyhrožovali nám bombami.
My jsme měli jediný úkol. Znáte Judy.
Náš úkol zněl: „Zůstaňte tam, dokud se neozvu.“
„Ano, zůstaneme, dokud se neozveš.“
Víc nás děsilo, že zklameme Judy,
než FBI, policie a zatčení.
Pro lidi ve Washingtonu to bylo velmi náročné.
Mělo to být velké finále.
Mělo dojít k nějakému zlomu, což se nestalo.
Nevěděli jsme, co bude dál.
Třikrát za ten týden jsme 36 hodin nespali.
Vůdcové nás povzbuzovali: „Jak byste to mohli vzdát?
Musí to být. Kdy, když ne teď?“
- Ví někdo, kde má Denis hůl? - Ne.
Ví někdo, kde má Denis hůl?
V autě nekouřit.
Musíme jet, protože...
Na kytaře se sedět nemá.
Tady je místo na zemi.
Judy, zazpívej nám.
Ellen, je tam Bob Perkins?
Šel pro ni Nicky.
Zeptejte se, jestli jede s námi.
Tak jo.
- Moment. - Ta se mi nelíbí.
Určitě jste si všimli...
Raz, dva, tři, čtyři! Chceme sekci 504!
DEN 23
Raz, dva, tři, čtyři! Chceme sekci 504!
Možná je to proti protokolu...
- Je. - Ujel jsem 5 000 km.
Proč jste se nesešel s demonstranty?
V San Franciscu probíhá ilegální demonstrace.
Nepřipadá mi to vhodné.
Je pravda, že jste setkání s nimi zrušil?
Děkuji.
Řekl, že domluveno nebylo nic
a že protest je ilegální.
Evan White se chystal odeslat materiál do San Francisca
na Channel 7, a zrovna probíhala stávka techniků.
Stanice ABC po celé zemi měly velmi málo zpráv.
Stávkokazové v ABC
to poslali všem stanicím ABC v celé zemi.
Evan White z Washingtonu.
Raz, dva, tři, čtyři! Paragraf 504!
Začalo se jim to trochu vymykat.
Lidem jako Joe Califano
bylo fuk, co se děje v San Franciscu,
ale ono se to dělo všude.
DEN 24
- Díky. - Jo.
Pozor na stín.
Pak bez jakékoli slávy
nebo tiskové konference, aniž bychom o tom věděli,
Califano najednou podepsal právní úpravu podle našich požadavků.
Myslím, že přišel čas změnit náš postoj,
smýšlení i aktivity
v zájmu milionů amerických občanů.
Když bylo po všem, Dusty Irvineová rozdala chléb.
KONEC HLADOVKY!
Držela hladovku.
Jedla poprvé po 23 dnech.
Ve Washingtonu vyjádřili mluvčí handicapovaných spokojenost.
Kongres, tisk i americká veřejnost...
JUDY HEUMANNOVÁ OBČANÉ S POSTIŽENÍM
...viděli, že máme výdrž a inteligenci
jako kdokoli jiný.
Postižení lidé
nejsou z definice nemocní.
Podle nového zákona má každé handicapované dítě
právo na vzdělání ve státních školách,
na což handicapovaní dlouho čekali.
Mělo se to zavést před 20 lety.
Máte radost, nebo obavy z budoucnosti?
Mám velkou radost, ano.
Je vidět, že naše země se probouzí.
Konečně. Po tom stresu, agónii
a ponižování...
Ponižovali nás ve Washingtonu i v San Franciscu.
Věřili jsme, že porazíme americkou vládu.
Nejen, že jsme věřili,
ale taky jsme to udělali.
Dokázali jsme to.
Společně.
Protesty za paragraf 504 spojily spoustu lidí.
Hluché lidi, lidi s poruchou intelektu,
lidi s poruchami učení i nevidomé...
Opravdu širokou škálu lidí.
Říkali jsme si navzájem:
„To jsem nikdy neslyšel, ale věřím ti,
že jsi to zažil v psychiatrické léčebně.
Že jsi to zažil ve zvláštní škole. Věřím ti.“
Dosvědčovali jsme si své pravdy.
Říkali jsme druhým:
„Rozumím ti a věřím ti.“
Když jsem se stala postiženou, neměla jsem moc sebeúcty,
takže pochopíte,
že když mi paragraf 504 přiřkl hodnotu,
dojalo mě to.
Byla jsem na naši komunitu hrdá.
Velmi hrdá.
Vyhráli jsme!
Ukázali jsme sílu, odvahu a odhodlání!
KITTY CONEOVÁ - ORGANIZÁTORKA PROTESTŮ
Ukázali jsme, že my, které zavírali,
které schovávali, my, údajně křehcí a slabí,
dokážeme svést boj s vládou na nejvyšší úrovni
a zvítězit!
Rok po protestech jsem odpromoval
a přestěhoval se za kamarády z tábora Jened do Berkeley.
Získal jsem práci snů
coby zvukař divadla Berkeley Repertory.
Ale první dva roky
se do zvukařské kabiny nedalo dostat na vozíku.
Musel jsem lézt po schodech.
Na konci zimy rostly na koberci houby.
Ale díky tomu, že byl podepsán zákon,
začal být fyzický svět přístupnější.
- Ahoj, Judy. - Ahoj, jak se máš?
Dotace dle sekce 504 vedou k převratným změnám
v dopravě, zdravotnictví, školství a na trhu práce.
Univerzity musí zajistit bezbariérový přístup
a asistenty pro hluché a slepé.
Obytné a veřejné budovy, stavěné za federální peníze
musí být dostupné lidem na vozíku.
Na ulicích Berkeley
jsou vidět výsledky hnutí za práva postižených.
Nájezdy na chodnících umožňují vozíčkářům dostat se téměř kamkoli.
Důsledky jdou nedozírné.
V roce 1980 se divadlo stěhovalo do nové, větší budovy.
Díky paragrafu 504 musela být bezbariérová.
Když kolem mě začaly mizet překážky,
uvědomil jsem si, že cíl, který jsem si vytknul,
překonat své postižení, se na mě podepsal.
Upíral mi část sebe sama.
Zvuk. Tři, čtyři.
Ráda bych řekla, že mě těší, že jsem tady, ale...
- To nic. - Stojíme při vás.
To nic.
Mám pocit, že bych měla říkat, jak je všechno úžasné,
a to rozhodně nebylo naším cílem.
Nebaví mě být vděčná za přístupné toalety.
Toho mám opravdu po krk.
Řekla bych,
že pokud mám být vděčná za bezbariérové toalety,
kdy budu rovnoprávným členem společnosti?
Celá desetiletí jsme hromadili dluh
a zatěžovali jím budoucnost svoji i našich dětí
ve prospěch momentální pohodlnosti.
7. května měl kongres hlasovat o rozpočtu.
Pro postižené to vypadalo bledě.
Nejen s penězi, ale i s těžce vydobytou legislativou.
Nedávno jsme bojovali za přijetí toho zákona.
GEORGE MILLER - KONGRESMAN
A po třech letech by ho chtěli zrušit.
Ten systém je neuvěřitelný.
Postižení demonstranti zablokovali v neděli ulici v St. Louis.
Celou dobu jsme bojovali za to,
aby se paragraf 504 dodržoval.
Navíc se týkal jen organizací
placených federální vládou.
Pokud nepřestanete, budete zatčeni.
V hromadné dopravě byly bariéry,
zaměstnavatelé diskriminovali dál
a soukromá sféra nemusela dělat vůbec nic.
Bylo třeba uzákonit naše občanská práva.
Pokračuje boj za občanská práva
a začlenění do běžného života.
Pro více než 40 milionů Američanů
s tělesným či mentálním postižením přichází nová éra.
Připravovaný zákon
má postiženým zajistit rovný přístup
ke vzdělání, k dopravě a do veřejných prostor.
Zákon zajišťuje práva postižených
a lepší a spravedlivější Ameriku.
„LEZENÍ KE KAPITOLU“ - 12. BŘEZNA 1990
ADA!
- Kdy to chceme? - Hned!
- Co chceme? - ADA!
- Kdy to chceme? - Hned!
- Já se tam dostanu. - Jo.
- Dostanu se tam. - Máš čas.
ADA hned!
Polezu třeba celou noc.
ADA hned!
Tak jo!
My postižení jsme tady,
abychom zajistili postiženým Američanům
obyčejný všední život,
který zdraví Američané považují za samozřejmost,
právo jezdit autobusem či vlakem,
právo vykonávat práci, pro niž máme kvalifikaci,
právo vstupu do divadla, restaurace nebo ubytovacího zařízení.
Přijetí tohoto zásadního zákona dokáže,
že naše vláda již nedovolí,
aby se největší menšině Spojených států
upíraly rovné příležitosti.
Cokoli menšího je amorální.
Pane prezidente.
Dnes ráno senátor Tom Harkin, jehož bratr je hluchý,
přednesl projev ve znakové řeči ve prospěch přijetí zákona.
Nakonec se ale o schválení postarali sami postižení.
Zbořme konečně hanebnou zeď vyloučení.
26. ČERVENCE 1990
Bůh vám žehnej.
ADA byl
úžasný úspěch.
- Ahoj, Angeli. - Ahoj, Neile.
Jak se máš?
Dám si tři moka.
Moka?
Tři.
Ale byla to jen
maličká špička ledovce.
Můžete schválit zákon,
ale dokud nezměníte
postoj společnosti,
ten zákon nebude mnoho znamenat.
Tady všude...
byly ubikace.
Panebože. Vůbec to tu nepoznávám.
Kde je tábor? Zmizel beze stopy?
PROVOZ TÁBORA JENED PRO POSTIŽENÉ ZAČAL V ROCE 1951.
SKONČIL PO LÉTĚ 1977 PRO FINANČNÍ POTÍŽE.
Je to takový návrat na posvátnou půdu.
Člověk má chuť děkovat.
Mám skoro chuť vylézt
z vozíku
a políbit tu zasranou hlínu.
To je Denise? Denise?
Pane jo! Lioneli!
Tady byla velká louka.
Tady bylo baseballové hřiště.
Napadlo by tě tenkrát,
kam to dotáhneme?
Start!
Jacobsonovi bydlí v kalifornském Oaklandu.
Neil je viceprezident banky.
Denise je spisovatelka.
Dáš mi pusu?
A co takhle pět pus?
Chtěl jsi být tátou celý život?
Jo. Odjakživa.
David je první člověk
za celý můj život,
kterého moje postižení nezajímá.
Jsem táta, jsem jeho táta.
Kdyby ti někdo řekl,
že budeš bydlet v Oaklandu
s manželkou
a chodit,
kam se ti zamane,
nevěřil bys tomu.
Ani náhodou.
Svoboda v tomto táboře
rozhodně ovlivnila zbytek tátova života.
Je můj táta,
takže jsem moc nevěděla o jeho rebelství,
že byl pankáč, hipík a podobně.
Poznat ho z téhle stránky bylo fakt neuvěřitelné.
Když zavřu oči,
slyším všechny táborníky.
Slyším Larryho hlas.
Jsem na všechny velice hrdý.
Jednou musela nastat chvíle,
kdy jiskra zažehne větší změnu,
a proto jsou lidé jako Judy Heumannová tak důležití.
Judy, byla jsi hrozně otravná,
ale stejně jsem tě měl rád.
Judy, co nejdůležitějšího
jsi zažila za posledních 20 let?
Pro mě byl nejdůležitější
vznik hnutí za práva handicapovaných,
dnes už mezinárodního.
Judy Heumannová pracovala jako poradkyně komise pro práva postižených
při ministerstvu zahraničí USA.
Žije ve Washingtonu s manželem Jorgem,
postiženým aktivistou z Mexika.
- Můžu tě obejmout? - Ano.
Tohle je...
můj tradiční způsob, jak obejmout Nanci.
- Mám tě rád. - Já tebe taky.
Jo.
Nemůžu vidět Jimmyho, když máme týdenní výročí.
Překlad titulků: Tomáš Lenikus