Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg optager nu.
Jeg skal trykke på knappen igen for at stoppe.
Nu kører den igen.
-Ja. -Godt.
Ønsker du at se handicappede fremstillet som normale folk?
Undskyld mig?
Jim LeBrecht er lydmand
for Berkeley Teater i Californien.
Han blev født handicappet, og det har intet med arbejdet at gøre.
Men med sit arbejde kan han
leve et uafhængigt liv.
Tom? Skønt.
Det handler om hans lidelse.
Jeg blev født med rygmarvsbrok.
Man troede, jeg ville dø efter få timer.
Men jeg havde andre planer.
I midten af første klasse
fik jeg lov til at gå i offentlig skole.
De ville se, hvordan det gik.
For dengang
blev mange som mig sendt på institution.
Min far plejede at sige:
"Jimmy, du skal være udadvendt.
Du er nødt til aktivt at introducere dig for folk,
da de ikke kommer til dig."
Min søster Lindsay var spejder,
men jeg måtte ikke være det.
Der var hindringer overalt.
Jeg elskede musik og livet.
Jeg ville være en del af verden,
men der var ikke andre som mig.
På et tidspunkt hørte jeg om en sommerlejr.
En lejr for handicappede drevet af hippier.
Folk sagde:
"Du kan ryge tjald med de voksne."
Det lød så fedt!
Det skøre var, at lejren ændrede verden,
men ingen kender denne historie.
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Jeg husker min første tur til Camp Jened.
Det var en bustur fra Manhattan til Catskills.
Det tager nok tre timer.
Det er et skønt bjergområde.
Man kan lugte naturen og fyrretræerne.
Man kan høre alle fuglene.
Vi kørte ind på parkeringspladsen,
og folk omringede straks bussen.
Der var en del hippier, og nogle af dem så sære ud.
Det var skørt.
Man kunne ikke se forskel på deltager og vejleder.
Jeg voksede op i Mobile, Alabama.
VEJLEDER
Jeg så et skilt: "Sommerjob. Lejr. New York."
Jeg vidste ikke, der var handicappede.
Jeg var lidt nervøs for børnene.
Jeg havde ingen erfaring med den slags.
VEJLEDER
Jeg kendte lige så mange handicappede som sumobrydere.
Jeg var forrest i bussen,
og jeg var ikke forberedt på at se så mange handicappede.
Jeg blev helt lammet af frygt.
Men en bag mig skubbede på, da jeg var i vejen,
og den fremdrift fik mig gennem hele sommeren.
Under Woodstock
var jeg hos min bedstemor og hørte radio.
Jeg ønskede virkelig at være med.
Og så tog jeg til Jened.
Og ja! Jeg var i Woodstock.
DELTAGER, 18 ÅR
Musikken og folk...
Folk var helt tossede.
På en god måde.
Kom til Camp Jened og find dig selv.
Det var ekstremt funky.
DELTAGER, 18 ÅR
Men det var en utopi.
Da vi var i lejren,
var den hele verden.
15 ÅR
Hvis du vil optage noget, så sig til.
Det er i orden.
Godt... Der bor de voksne.
-Hvad med den gule bygning? -Det var det, jeg sagde.
Det er de voksne.
-De voksnes lejr. -Ja.
Der er en af vejlederne.
-Sig hej. -Hejsa.
Dette er Pige 1.
Et muntert sted.
Her er en af deltagerne. Valerie Vivona.
Jimmy!
Er det virkelig nødvendigt?
Du godeste...
Er det lederen?
Ja, Larry Allison.
Er du lederen her?
Ja, jeg er lejrleder...
LEJRLEDER
Jeg...
Jeg så de unge svømme rundt i pølen.
Og jeg valgte at grave huller for de klodsede af dem.
Det er sjovt, hvis de falder.
Så kan vi lære det.
Korrekt.
LARRY ALLISONS STEMME
Jened var en mulighed for at prøve forskellige ting.
Da lejren begyndte i 50'erne,
havde den et traditionelt program.
I 60'erne og 70'erne
forsøgte vi at lave et miljø,
hvor teenagere kunne være sig selv
uden stereotyper og stempler.
Det var typisk dengang at eksperimentere rent socialt.
Vi indså, at handicappede ikke havde de problemer.
Problemet var kun hos folk uden handicap.
Det var vores problem.
Derfor måtte vi ændre os.
...sige, at jeg elsker Camp Jened.
Og Larry Olson.
Olson?
Allison.
Dejligt, Sophie.
Vi spørger rundt.
Hvad hedder du?
Ellie Abrashkin.
-Hvor kommer du fra? -Brooklyn i New York.
Brooklyn.
Jeg hedder Jean Malafronte.
Jeg blev kørt over af en bus.
Tillykke.
Jeg forstår ikke mit handicap.
Det er alt.
Jeg hedder Carl.
Og hvis det her ender i fjernsynet,
så er mit telefonnummer 212-YU8-0367,
og jeg taler gerne med alle. Ring til mig.
Jeg er blind og hørehæmmet.
Jeg fik for meget ilt i kuvøsen.
Jeg hører ikke godt,
fordi jeg engang faldt ud af en taxi og slog hovedet.
Hvis nogen hører det her, så må I gerne ringe.
Her bor jeg.
-Steve er vejleder. -Vil du filme katten?
Smil.
VEJLEDER, 20 ÅR
Pas på deltagerne.
Vi må videre.
Tak, Steve Hofmann.
Wauw.
Tak.
Du må ikke gøre mig selvoptaget.
Er der ikke lys nok til at se derinde?
Jeg er ikke sikker.
Der er rodet.
Men sådan kan vi lide det.
Ja!
Hej, Tommy.
Ja!
Det er Tommy Curran.
Hej, Tommy.
-Ingen sover øverst. -Ja!
-Hvad? -De øverste senge.
-Vejlederne gør. -Vejlederne.
-Hej, JJ. -Hvordan går det?
Sådan er vejlederne altid.
Jeg var nervøs den første nat.
Jeg var blevet opereret.
Og jeg havde gået med ble, da jeg ikke kunne styre blæren.
Forestil dig at være 15 år
og prøve at skjule, at man havde gået med ble.
Man var nervøs for at blive afsløret.
Det var en operation af urinrøret, så jeg havde fået en pose.
Det gik ikke godt.
Den var svær at styre og utæt.
Men alle i lejren havde egne problemer.
Det var ikke så slemt.
Og derfor...
Min første gæst. Hvad hedder du?
Michael Tannenbaum.
Hvor gammel er du?
Atten år.
Hvad er det bedste ved Camp Jened?
Personalet.
De er skønne. De forstår deltagerne.
-Lyver du? -Nej.
Jeg har været andre steder,
og ingen har før behandlet os...
De behandler os unikt her.
De er ikke babysittere.
-Det var et godt svar. -Tak, John.
Det er ikke sikkert endnu,
men den næste tur er på torsdag...
VEJLEDER, 23 ÅR
...så vi vil høre, om kokken kan tage fri onsdag,
så vi selv kan lave mad.
Har I nogle forslag?
Jeg ville have lavet kalv med parmesan,
men kalv er for dyrt.
Hvad med chow mein?
-Bacon er for dyrt. -Kylling med parmesan.
Hvad med lasagne?
Tæskefedt!
Rolig nu!
Hvor mange... Op med hånden.
Hvem vil have lasagne?
Behøver vi altid få stivelse?
Vi behøver ikke spise stivelse,
så hvorfor lasagne?
Hvor mange vil ikke spise lasagne?
-Lasagne vinder! -Lasagne er skidt.
Godt så.
Når I går tilbage... Mark.
Når I går tilbage i grupperne, så skal I snakke...
I skal foreslå, hvad I vil have, og når vi mødes igen,
så bestemmer vi os for maden.
Hvis kokken altså har fri på onsdag.
Det er vigtigt at være inkluderende.
Jeg havde ikke så mange rollemodeller
med handicap, da jeg var ung.
Folk følte, at deres mening talte.
-God idé. -Ja!
Det var mere frit og åbent
end alt andet i min hverdag.
Jeg voksede op i East Flatbush i Brooklyn i New York.
Jeg følte mig ikke anderledes dengang.
Jeg havde haft polio.
Jeg kunne ikke længere gå,
men der var andre børn,
og vi legede udenfor. Vi spillede bold og sjippede.
Det var et skønt kvarter.
En dag tog jeg i slikbutikken med mine venner.
En af dem skubbede min kørestol.
Vi fulgte vejen væk fra kvarteret,
hvor der kom nogle børn. En af dem spurgte: "Er du syg?"
Jeg blev helt forbavset.
"Det er jeg ikke", sagde jeg stille.
Men jeg husker...
...at jeg var ved at græde.
Den følelse kommer stadig i mit voksenliv.
Mine følelser efter spørgsmålet er en blanding af chok
og en slags vrede,
hvor jeg må styre mig selv.
Det var en ahaoplevelse.
Folk så mig ikke som Judy,
men som en syg person.
Da jeg var fem,
ville min mor indskrive mig i skolen,
men rektor sagde nej, da jeg ikke kunne gå.
Jeg var en brandrisiko.
Så min mor underviste mig.
Alle mine venner i kvarteret gik i skole,
mens jeg var hjemme.
Men en dag, hvor jeg var otte-ni år,
fik min mor et opkald om en plads
i skole 219 i specialklassen.
De handicappede børn var i kælderen.
De andre havde timer ovenover.
Vi kaldte de andre for "dem deroppe".
Nogle få kom om fredagen for at hjælpe os til samling.
De fik lov til at komme
i vores klasseværelse og skubbe kørestolene.
Nogle af klassekammeraterne dengang
var også med til Camp Jened.
Neil Jacobson, Stevie Hofmann og Nancy Rosenblum.
Vi sad sammen til frokost,
og jeg hjalp dem med at få sandwichene ned i holderen.
Vi respekterede hinanden,
og ingens meninger var uden værdi.
Selvom vi var meget unge, vidste vi stadig,
at vi blev skubbet til siden.
Vi ville ikke skubbe andre væk.
Vi ville høre på alle.
Vi var villige til at lytte.
-Det lyder... -Wauw.
-Du taler altid. -Altid.
Han er en god taler.
Jean og jeg troede, at jeg...
Det gjorde jeg også.
Jack?
Du er virkelig god i grupper.
Selvom alting går galt, så griner du bare.
Du løfter alles humør.
Hun ved, hvad hun laver.
Jeg synes, du er sej, Nance.
Jeg vil gerne lære dig bedre at kende.
Men du er altså sej.
Hun er sød og...
Tal til hende, ikke om hende.
Jeg kender dig ikke, men du virker sej.
Her er nogle folk,
som har filmet.
Jeg har sagt, at de skal se os som en gruppe
og fortælle deres idéer.
Og så kan vi stille spørgsmål.
Vi er People's Video Theater.
Det er Ken Marsh. Jeg er Howie Gutstadt. Ben Levine der.
Vi har udstyret her,
som bruger et videobånd. Et slags lukket system.
Sig til, hvis I vil sige noget om jer selv.
Vi vil gerne tale med jer.
-Tommy! -Hej, Tommy!
Tommy!
Tommy, se der!
Hvem er det i fjernsynet, Tommy?
Sikke et grimt fjæs!
Jeg måtte vænne mig til det
i de første par uger.
Jeg gik i en offentlig skole.
Jeg var ikke blandt andre handicappede.
Jeg kunne gå rundt helt frit.
Det var ikke alle, der havde det held.
Rory.
Nogen gik i specialskoler.
Nogen var hele tiden adskilt fra andre.
Der var folk fra institutioner.
Jeg var 15 og draget af dem,
der røg og lyttede til musik.
Jeg var ikke sej uden for lejren.
Men jeg var sej i Jened.
Der var mange søde piger i lejren, og jeg var ikke fjendtlig.
Derhjemme havde folk
et slags hierarki over handicappede.
Polioramte var øverst,
da de så mere normale ud
end dem med CP, som lå i bunden.
Men i lejren Jened var man blot et ungt menneske.
Vi mødtes på lejren Jened,
men han er yngre end mig.
Da vi ville gifte os,
sagde min mor:
"Jeg ved godt, hvorfor du vil gifte dig
med en handicappet.
Men kan du ikke finde en polioramt?"
Du godeste!
Hold da op!
En af vejlederne med en servitrice.
Man kan sidde derhenne.
Her er ret mørkt om aftenen.
Hvad skal det betyde?
Lidt romantik.
Du har givet mig en overfladisk rundtur.
Lad os se det virkelige.
Det er der, hvor ham og Nanci...
-Hvem er Nanci? -Min kæreste.
Jeg mødte min første kæreste, Nanci, i Camp Jened.
Hun var sjov og sød.
DELTAGER, 17 ÅR
Hun var altid i centrum og morede sig.
Jeg elskede hende.
Så meget som man kan som 15-årig.
Jeg kan huske, vi snavede i spisesalen.
Vi gjorde det hele tiden.
Der var romantik i luften, hvis man havde lyst.
Jeg har aldrig datet andre steder.
I Camp Jened brugte man lang tid
bag køjesengene og lignende steder.
I mit første år i lejren
prøvede en kvindelig vejleder
at lære mig at kysse.
Det var en af de bedste
fysiske behandlinger nogensinde.
Og efter et par dage
havde jeg min første date
med en anden deltager.
Jeg kunne mærke hendes hånd
på min pik.
Det var himmelsk.
Skal jeg fortælle det?
-Ja. -Tja...
To havde fladlus. Det spreder sig.
De klækkes i menneskekroppen og...
Og så formerer de sig!
Da det begyndte i går aftes,
ledte vi efter årsagen.
Vi gik meget op i det.
Ingen vidste, hvad fladlus og lus var.
Jeg vil derhen.
Hvorfor det?
Min kæreste...
Har du set hende i dag?
Kun herfra.
Har du talt med hende?
Nej, kun herfra.
Vi er i karantæne.
Vi har første ugedag i dag.
Og så må du ikke engang tale med hende.
Ja.
-Hvorfor jeg er vred? -Din kæreste.
Ja.
Jeg må ikke mødes med Jimmy, og vi har første ugedag.
Jeg har aldrig nogensinde haft det så sjovt!
Vi vil futte alle fladlusene af.
De skal brændes væk.
Det er det mest tåbelige nogensinde.
Rationelt set så klør det ikke,
så de behøver ikke rense noget.
Min kørestol og seng klør ikke.
Det gør min og min rumbo Bruces madras heller ikke.
Det er en afmenneskeliggørelse.
Har du en tændstik?
Vi har fladlus!
Det er en sjov aktivitet.
-Det mener jeg. -Ja, Jean.
Vi kan give det til hinanden!
Hvad vil du sige, hvis andre skulle vaske dine løg?
-Det... -Det kommer an på personen.
Ja, jeg kan selv. Jeg er ligeglad.
Men andre kan ikke.
De har brug for hjælp.
Folk her føler sig allerede små,
men når de skal have skrubbet løgene,
så er det endnu værre.
Jeg tror egentlig bare, at vi hyggede os.
Vi arbejdede sammen. Vi vaskede, gjorde rent og badede
sammen som aldrig før.
Det er noget helt andet.
Og nu skal jeg vaske nogen.
Vi ses.
På Camp Jened
var personlig hjælp en naturlig ting, hvor det var nødvendigt.
Folk hjalp mig med at få tøj på og af,
så jeg kunne komme i bad og i pølen.
Det var første gang for mig,
hvor det ikke var mine forældre,
som gjorde det.
Man kunne gøre alt det, man gerne ville prøve.
Derhjemme kunne man ikke være med på holdet.
Men det kunne man i lejren.
Og man røg ud, hvis man ikke ramte bolden.
Der var stadig ingen lov mod diskrimination mod handicappede dengang.
Så hvis man tog ind til byen for at spise is,
kunne man måske ikke komme ind ad døren.
Og folk stirrede og tænkte:
"Vi vil ikke have dem her,
da de andre kunder bliver utilpasse."
Jeg havde det hårdt som sort mand,
og det samme havde folk i kørestol.
Derhjemme skulle man være forsigtig med at henvende sig til folk.
Det var ren overlevelse.
Man var nødt til at være forsigtig.
Man måtte ikke være respektløs.
Man måtte ikke se en hvid mand i øjnene.
Man måtte gøre forskellige ting og være forsigtig.
Jeg er engangsmelankolsk
Det bliver man kun én gang
Jeg er engangsmelankolsk
Det bliver man kun én gang
Når du er alene med mig
Kan man ikke få nok
Mine øjne bliver røde
Jeg er rådvild
Mine øjne bliver røde
Jeg er rådvild
Det gør så ondt
Måske er jeg ikke melankolsk
For jeg er engangsmelankolsk
Er du klar?
-Vi optager. -Okay.
Lad os tale om forældre.
Hvem de er...
Hvor irriterende de er. Hvordan man lyver for dem.
Skal vi begynde med...
...overbeskyttende. Det hader jeg selv.
Hvem vil begynde?
Mine forældre er skønne, men nogle gange hader jeg dem,
da de er for gode og overbeskyttende.
Hvis der er ting, jeg gerne vil lave,
siger de: "Det kan du ikke som handicappet."
De minder mig altid om, at jeg er bundet til stolen.
De forstår ikke, at jeg kan så mange ting.
Som regel er forældre bange for
at sige, at deres søn er invalid
eller handicappet, eller hvad man nu siger.
Og...
Det er nok mest på grund af frygt, ikke fordi de er overbeskyttende.
Jeg er afhængig af min mor,
så jeg kan ikke sige hende imod.
Hvilke slags ting gør hun?
Hun...
Det, som alle andre har behov for.
Der er vasketøj og...
Hun bestiller de særlige ting,
jeg har brug for.
Og hvis der er noget, jeg ikke kan,
så gør hun det.
Hvis man hele tiden er mod sin mor...
Hvis man skændes,
så vil hun på et tidspunkt sige stop.
Mener alle her, at vores forældre måske
er hårdere imod os?
Slår de os på samme måde som vores søskende
eller prøver de at være forsigtige?
Jeg har to brødre, der må meget mere end jeg.
Fordi de er dine brødre.
-Vi er... -Det er derfor.
-Brødre... -Vi har næsten samme alder.
Det er hendes ansvar.
Så længe hun accepterer, at andre gør tingene for hende,
vil det ikke ændre sig.
Den kommentar bryder jeg mig ikke om.
-Ja? -Ja.
Forstod I det?
Forstod I hende?
Nancy taler vist om det,
som alle ønsker.
Nogen gange at være alene.
At tænke for sig selv.
Og være alene.
Jeg tror,
at Nancy siger,
at hun ikke har fået lov
til at være privat.
Er det...
Ja. Det er sandt.
Det er en vigtig ret.
Andre, der har de problemer?
I lejren oplevede vi, at vi kunne have bedre liv.
Man må forstå,
at man ikke kan stile efter noget, hvis det ikke eksisterer.
Vi diskuterede det meget.
Og vi fandt ud af,
at vi bør gøre tingene sammen.
Ikke kun i lejren, men også bagefter.
Da folk tog hjem,
fortsatte mange med at holde kontakten.
Der var en risiko for,
at nogle ikke kom tilbage.
Aftenen før lejren sluttede,
var vi alle samlet næsten hele aftenen.
Ingen ville gå i seng.
Det var en god aften,
men alle vidste, at der ventede gråd.
Man rejste på en måde tilbage i tiden.
Vi var søskende.
Jeg tog idéer med hjem,
som var nye for min omkreds.
Jeg gik i farverige trøjer. Mit afrohår var så stort...
Helt herud til.
Jeg brugte røgelse.
Fredsbevægelsen var på sit højeste.
Folk ville stoppe krigen, og jeg blev også involveret.
Jened viste mig verdenen uden for Alabama.
Lejren var en helt anden verden.
Jeg fik min første kæreste. Jeg var populær. Jeg...
Og så var det tilbage hertil, hvor det var svært at komme omkring.
Når jeg kom hjem fra highschool,
gik jeg ofte direkte i seng for at komme væk fra det.
Jeg havde venner, men ingen handicappede.
Jeg måtte tilpasse mig.
Jeg måtte tilpasse mig en verden, der ikke var lavet til mig.
Jeg tænkte ikke, at verden ville ændre sig.
De fleste handicappede ligesom jeg kan ikke bruge offentlig transport.
Det er diskriminerende,
da det er ikke er handicapvenligt.
Der er trin.
Så må du blive på vejen...
Blive her og køre rundt.
De fleste dyrearter efterlader eller dræber
dem i gruppen, der er sårede eller vanskabte.
Nogle samfund har også været barske.
Gennem årene har vores litteratur, og for nylig film,
været fyldt med misforståede monsterskabninger.
Og deraf har vi lært at se handicappede
som noget skræmmende eller forhadt.
I aften ser vi dem som mennesker med problemer.
Judy Heumann er leder af Disabled in Action.
En politisk organisation for de handicappede.
Et af problemerne er, at når man er handicappet,
så bliver man ikke set som en kvinde eller mand.
I begyndelsen af alle relationer
bliver man blot set som en handicappet person.
-Ens person er... -Aseksuel.
-...andenrangs og aseksuel. -Ja.
"Kan du gøre sådan her?"
Jeg har et eksempel.
Skolen har en mand, der styrer elevatoren,
og når han stopper, og der er kørestole...
VEJLEDER, AKTIVIST
...så råber han bare op:
"Lad os få de kørestole med."
Han er ligeglad med dem...
...altså...
-Dem i kørestolene. -Ja.
Personen. Han ser kun kørestolene.
Jeg har ikke været flov over mit handicap.
Jeg har bare følt mig ekskluderet.
Lejren har været så selvstændiggørende.
Alle hjalp hinanden med at selvstændiggøre sig.
Det behøver ikke være som i resten af verden.
Disabled in Action blev dannet efter et søgsmål,
jeg havde anlagt mod skoleforvaltningen i New York City.
HUN KÆMPEDE FOR AT UNDERVISE
Vi fik meget opmærksomhed, så vi lavede komitéer.
En af de første ting, vi arbejdede på,
var en afvikling af institutioner.
Samfundet skjuler bestemte aspekter af livet.
Det følgende program vil minde dig om dem...
...da vi alle har et ansvar.
Jeg så fjernsyn før aftensmaden,
hvor der var en afsløring om et hospital i New York
kaldet Willowbrook.
Disen gjorde stedet uhyggeligt.
Som en skrækfilm.
Og da vi kom indenfor, passede det endnu bedre.
Lægen advarede mig om, at det kunne være slemt.
Det var skrækkeligt.
Der var én person til at passe på 50 svært handicappede børn.
De lå på gulvet tilsmurt af egne ekskrementer
og lavede sørgelige lyde.
En jamren, jeg ikke kan glemme.
Det var chokerende. Hvordan kunne det ske?
De kan ikke selv spise.
Der er så få hjælpere, at de har begrænset tid.
Tre minutter til at spise.
Hvor meget tid ville det kræve?
Den samme tid som vores børn
ville bruge på mad.
Jeg husker en sommer,
hvor der var en deltager fra Willowbrook i Camp Jened.
Jeg var i kantinen, hvor han kom
og spiste så meget, han kunne.
Han...
Han åd og åd, indtil han kastede op.
Det var som at se en vild.
Hvad er konsekvenserne for tre minutters spisetid?
Man dør af lungebetændelse.
Jeg havde aldrig set en lignende institution.
Kaosset var skræmmende,
da det lige så godt kunne have været mig og vennerne,
der var blevet placeret der.
Dengang tænkte folk ikke over,
hvad der var galt med landets institutioner.
Borgerrettighedsbevægelsen var i fuld sving,
så vi havde mulighed for at tale om vores udelukkelse,
og hvad vi kunne gøre.
Der var ingen statslige love om diskrimination.
Men folk i Kongressen
var begyndt at kigge på det.
Rehabiliteringsloven i 1972 var et godt springbræt.
Til sidst i forslaget var Paragraf 504.
Et lovindgreb mod diskrimination.
Sproget var taget fra borgerrettighedslovene fra 1960'erne.
Alle de instanser, der fik penge fra staten,
hospitaler, skoler, transport og så videre,
måtte ikke længere diskriminere.
Det var et skønt øjeblik.
Nixon nedlagde veto.
Præsidenten har nedlagt veto mod et rehabiliteringsprogram.
Han mener, det er for dyrt.
Omkostningerne ville være umulige
for elevatorer og ramper.
Omkostningerne er for høje.
NEW YORKS TRANSPORTVÆSEN
Og spørgsmålet lyder jo altid:
"Hvor mange vil få gavn af det?"
Disabled in Action i New York valgte at demonstrere
foran Nixons hovedkvarter.
Vi bestemte os for at sidde ned
og stoppe trafikken.
Kl. 16.30 dannede vi en stor cirkel.
Vi spærrede fire gader.
Alle blev tilkaldt.
"Mod barrikaderne", råbte Judy.
Jeg var på vejen, hvor der kom store lastbiler.
Det var vildt.
Det var en usædvanlig demonstration.
TIDLIGERE LÆGE PÅ WILLOWBROOK
Folk var ikke vant til at se så mange i kørestol.
Man måtte gå.
Man skulle virkelig gå væk,
hvis man stod på den forkerte side af hende.
Vi holder altid øje. Vi er WINS...
De sagde: "Lamme folk stopper trafikken i Manhattan."
Vi var kun 50.
Med kun én gade kunne vi stoppe byens trafik.
DIA-demonstrationerne var føste gang,
der blev mobiliseret en seriøs agenda.
Jeg ønskede sådan at slutte mig til DIA,
men jeg gik stadig i highschool.
Judy indkaldte os til begivenhederne,
når vi skulle demonstrere.
På et tidspunkt
skulle vi til Martin Luther Kings fødselsdagsfest.
Jeg tog toget fra Hartsdale til Grand Central.
Men Grand Central er så enorm.
Jeg kunne ikke finde en rampe eller elevator.
Jeg måtte trække min egen kørestol bag mig
for at gå op ad trapperne.
Et skridt op, hive stolen med og gentag.
Men det lykkedes.
Og jeg var der sammen med Pat Figueroa, en af Camp Jeneds vejledere.
I foråret 1973
valgte vi at demonstrere igen.
Vi var blot en lille gruppe handicappede.
De nationale medier dækkede os ikke,
da vi ikke var veteraner.
Det var under Vietnamkrigen.
FRED NU
STOP KRIGEN
De løj om krigen i Vietnam.
De har løjet om alt.
De løj om Watergate og os.
De løj om, hvordan de behandler veteraner
og psykisk udviklingshæmmede.
Vi ville samle handicappede i Washington D.C. for
at vise handicappedes følelser i hele USA.
Sammenhold er styrke.
Vi må alle kæmpe for samme sag,
så vi ikke bekæmper hinanden.
Vi vil alle have gode muligheder.
Det er det, vi prøver på.
Et mindretal i Amerika
er for nyligt begyndt at bryde frem.
De bliver diskrimineret og dømt på arbejdspladsen,
i undervisningen, transport og alle andre afskygninger
af samfundets hverdagsliv.
De har lidt i stilhed, men nu er det slut.
Nu organiserer de sig og er aktive.
-Hvad vil vi have? -Rettigheder!
-Hvornår vil vi have dem? -Nu!
-Hvad vil vi have? -Rettigheder!
-Hvornår vil vi have dem? -Nu!
Nixon gav til sidst efter for presset
og godkendte lovforslaget.
Men de gjorde intet for at håndhæve paragraf 504.
Jeg var dimitteret fra college
og tog hjem for at bo hos mine forældre
i Bronx.
Jeg var isoleret.
Jeg savnede sådan Jened.
Jeg var nødt til at være modig.
Jeg var praktikant
hos foreningen Forenet Cerebral Parese.
Jeg havde en affære
med buschaufføren.
Ja, fordi...
Jeg blev jo ikke yngre,
og jeg ville ikke dø som jomfru.
En aften havde jeg virkelig ondt
i maven.
En læge sagde,
at det var blindtarmsbetændelse.
De opererede
og fjernede en rask blindtarm.
Lægen kom tilbage
og undersøgte mit underliv.
Han sagde: "Jeg tror,
at du har gonorré."
Og i et kort øjeblik
var jeg så stolt af mig selv!
Men derefter
tænkte jeg over,
at det første indgreb skete,
da lægen netop ikke tænkte,
at jeg kunne være seksuelt aktiv.
Ja, se mig lige.
Hvem ville dog kneppe mig?
Og derfor
valgte jeg
at gå i skole igen
og få en kandidatgrad
i menneskets seksualitet.
Det var min billet væk
fra Bronx.
BAG T-SHIRTEN ER DER EN SENSUEL KVINDE
I 1974 havde jeg bestået highschool
og tog til UC San Diego. 5.000 km væk.
Jeg ville læse lydlære, så jeg kunne
være lydtekniker for Grateful Dead.
Mit liv åbnede op, da jeg kom til Californien.
Jeg ville prøve det hele.
Jeg ville lære at surfe.
Jeg overbeviste min ven om, at jeg kunne køre hans motorcykel.
Det lyder absurd, men jeg følte, jeg havde besejret mit handicap.
I mit første år på college
hørte jeg, at folk fra Camp Jened var flyttet til Berkeley.
Jeg kørte til Grateful Dead-koncerter,
og jeg mødte altid Al Levy.
Al var kæmpefan.
Bay Area var et vildt sted.
Man skulle ikke bekymre sig om at passe ind.
Der var en hel bevægelse af yderliggående handicappede,
der prøvede at skabe en ny verden.
CENTER FOR UAFHÆNGIG LIVSSTIL
Center for uafhængigt liv er unikt,
da det drives af handicappede for handicappede.
En model for resten af nationen.
Et center, hvor handicappede hjælper hinanden.
Jeg tror, det er første gang, at handicappede...
GENERALDIREKTØR CENTER FOR UAFHÆNGIG LIVSSTIL
...har fundet sammen for at løse fællesproblemer.
Ed Roberts tog kontakt. Han ville, at jeg rejste til Berkeley.
Men jeg ville ikke alene.
Jeg spurgte D'Angelo:
"Skal vi flytte til Berkeley?"
Og så blev vi bofæller.
Jeg ønsker kampklare handicappede i hele verden.
En gruppe folk, der ikke godtager et nej
uden at spørge hvorfor.
Og derfor er CIL vigtigt.
Intet her er for givet.
Der kræves noget af folk her i samfundet.
Hvis man ikke respekterer sig selv,
og hvis man ikke kan tro på sig selv,
så får man intet.
Min første erfaring med at finde et hjem
var, da jeg hang ud på CIL efter Berkeley.
Jeg lod altid, som om jeg ikke var handicappet.
Jeg kunne gå rundt. Så jeg gemte stokken,
men jeg var altid bekymret for at rejse mig,
da folk ville se mig halte.
FORFATTER OG AKTIVIST
Jeg vidste ikke, hvor hårdt det var for mig,
før jeg var hos folk, hvor jeg ikke foregav noget.
Butikken har næsten alt.
Der er også udstyr til at justere batteridrevede kørestole.
Der tilbydes også transport.
Folk er afhængige af offentlig støtte,
men vi vil gøre handicappede uafhængige af andre.
Nanci D'Angelo, kan jeg hjælpe?
HJÆLPERE
Vi kan sagtens finde en hjælper.
Jeg kan give dig en liste over dem,
der kan arbejde på de tidspunkter
og deres telefonnumre.
-Det lyder godt. -Kontakt os, hvis der er noget.
Undskyld mig.
Du har ret til at bo i et hus.
En treværelses?
Vi vil hjælpe dig med det.
Og her kan du søge om støtte til hjælpere.
Skal jeg købe noget til dig?
-Ja. -Hvad?
Is? Er der andet?
Og slik.
Da alle dem fra Camp Jened kom,
var de sådan her.
Ville man omgås med dem:
"Hej, skal vi hænge ud på fredag?"
Så ville mindst én, og måske fem,
følge med.
Den lejr fulgte med dem.
Det var som en omrejsende lejr.
Hvor jeg først hørte det?
Jeg hørte det fra Steve, der var der.
Neil underviste i EDB.
Jeg tog til Californien
for at læse datalogi.
I min første uge i Berkeley
prøvede jeg en elektrisk kørestol
for første gang nogensinde.
Det var befriende.
De tog mig til halloween-fest hos CIL.
Jeg husker...
Du godeste!
De var fulde og glade.
Alle de krøblinge var klædt ud i kostumer.
Og...
Jeg havde altid prøvet at skjule mig.
Man ønskede ikke opmærksomhed.
Men de var så stolte.
Det ramte mig. Det her er anderledes.
Det er helt anderledes.
Den næste er Steven Hofmann, 28 år.
Han arbejder som transvestit.
Han arbejder med handicappede børn og andre dyr.
Han vil gerne være en hovedløs amøbe
med store, veludrustede kærester.
Hvis man er handicappet,
og hvis man uheldigvis har
en lidt passiv indstilling,
så får man problemer.
Godaften, Judy.
Hvad har ændret sig siden 1973?
Er du stadig vred som dengang?
Det, jeg har forsøgt at gøre, er,
at lave den vrede om til noget positivt.
Men selvom lovgivningen er vedtaget,
så bliver den ikke håndhævet.
Vi har en lov imod
at diskriminere mod handicappede.
Men en organisation mener, at loven ignoreres.
Der var demonstrationer flere steder
ved ministeriet for sundhed, undervisning og velfærd.
Carter blev valgt.
De sagde, at bestemmelserne ville blive taget i brug,
men minister Califano
for sundhed, undervisning og velfærd reviderede det.
Handicappede borgere demonstrerede foran ministeriet i dag.
De mener, at minister Califano forsinker bestemmelserne,
der vil beskytte handicappedes rettigheder.
Vi har været med...
FORENING FOR DØVE
...i næsten tre år,
men da hr. Califano blev minister,
sagde han: "Nu spiller vi et nyt spil."
Ikke for os. Vi spiller stadig det samme.
Fem-nul-fire!
MINISTER FOR SUNDHED, UNDERVISNING OG VELFÆRD
Jeg har set på bestemmelserne.
Men det er svære spørgsmål.
Den forrige regering
var to og et halvt år om det og gjorde stadig intet.
Jeg har haft 2,5 måneder.
Men hvad venter du på?
Jeg vil først forstå dem...
-Det er kun én lov! -Jeg vil...
Ikke i maj. Nu!
Det var lobbyisterne, der kom
og ville lave om på bestemmelserne.
Skoler, universiteter og selv hospitaler
ville ikke bruge penge på at gøre bygninger tilgængelige.
Vi mente, det var altafgørende.
Så vi måtte skynde os.
I hørte det selv her. På grund af deres svigt,
så får vi ikke...
...vores rettigheder.
Skriv under eller træd tilbage!
Nogle folk ville blive foran Califanos kontor,
indtil han skrev under.
Vi er en national bevægelse,
og vi vil holde sammen og kæmpe for vores rettigheder.
Jeg vidste ikke, det var landsdækkende.
Jeg vidste ikke, hvad 504 var.
Jeg var fra Texas.
DEN SØDESTE GANGART
Da jeg var 22, efter college,
var jeg på vej hjem, da en lastbil kørte mig over.
Og jeg blev lam.
Jeg havde alle fordommene
om handicappede og handicap,
og nu var jeg selv en.
Jeg havde aldrig været sammen med så mange handlicappede
og så mange forskellige handicap på ét sted,
der alle råbte op om rettigheder.
Jeg havde aldrig troet, det kunne gælde mig.
Bladet Ms. Magazine gav mig en opgave.
Og jeg greb mit kamera.
Vi folk må stå sammen.
Vi er landets stærkeste politiske gruppe.
Vi er unge, følsomme og intelligente.
Vi må holde sammen.
Min søster sagde, jeg skulle tage til demonstrationen.
PROTESTLEDER
"Fint nok. Jeg prøver."
Og så var der nogen, der sagde:
"Lad os gå ind i bygningen! Hvorfor stå herude?"
Og jeg gik mod bygningen.
Talerne var forbi, så jeg fulgte folk ind i bygningen.
Der var nok 300 personer, der gik helt op til fjerde sal,
og de nåede helt ind på regionschefens kontor.
Hvad kan han gøre med alle dem i kørestol?
REGIONSCHEF
504!
Vi beder ikke om noget urimeligt.
Vi beder dig om at ringe
til Joseph Califano.
Hr. Lebossi, chefjurist i HEW, er valgt som den person,
som jeg bør diskutere det med...
Jeg sad og fik alle de komplet ubrugelige svar,
og jeg blev kun vredere.
Og så begyndte folk at mene, at vi ikke kunne gå væk,
da ingen vidste, hvad vi talte om.
Vi vidste dog, at de ville annullere bestemmelserne.
Klokken blev fem-seks, og folk blev.
Jeg tænkte, at vi skulle overnatte der.
Kitty, jeg og et par andre stemte.
PROTESTLEDER
"Hvor mange er klar på at overnatte?"
Og sådan begyndte det.
Fem-nul-fire!
Judy sagde: "Husk lige tandbørsten."
"Javel."
"Judy, jeg er ikke forberedt."
PROTESTLEDER
"Du er nødt til at blive, Ron."
Sammenhold for evigt
Sandheden når frem
FØRSTE DAG
Det er for i aften.
Hvor mange kan ikke sove på gulvet?
Bay Area var velorganiseret.
Vi kunne ikke kun lave demonstrationer, vi kunne også holde dem kørende.
Besætterne på San Franciscos HEW-kontor er nu på tredje dag.
Det varme vand er slukket på fjerde etage,
hvor de mange krøblinger holder til.
FBI har slukket for telefonerne.
Vi måtte ikke kommunikere.
"Hvad gør vi så?"
Men de døve sagde:
"Vi har løsningen."
De lavede tegnsprog ud ad vinduet.
Sådan kommunikerede vi med dem udenfor.
En ven, som sover bag mig nu,
har bygget et køleskab.
Han satte plastik på en airconditioner
og byggede det med pap og andet herinde.
Vi kan holde vores ting kolde.
Folk prøvede at regne ud, hvordan de kunne få mad og gå i bad.
"Hvor får vi mad? Hvad med tæpper?"
PROTESTLEDER OG BLACK PANTHER
Det var Brad Lomax, der kom på at få fat på Black Panthers.
Brad kunne næsten ikke tale,
men han kunne forklare sig ved at gestikulere.
Black Panthers kom med aftensmad
og gav os morgenmad og frokost.
De krævede intet. Ingen penge.
Efter mødet spurgte jeg dem: "Jeg forstår det ikke.
Black Panthers har ikke mange ressourcer."
De havde et suppekøkken i Oakland.
"Hvorfor hjælpe os?"
Jeg fik svaret:
"I forsøger at forbedre verden.
Det er ligesom os.
Vi forsøger at gøre verden bedre for alle.
Og hvis I vil blive her dag og nat,
så skal vi nok hjælpe med mad."
Og sådan overlevede vi.
Vi har en kantine. Et mødelokale.
Vi har senge, madrasser og mad.
Det er utroligt.
Vi fik støtte fra mange, der ikke var handicappede.
Andre rettighedsorganisationer og fagforeninger.
Vi havde kontakt til den lokale forvaltning.
Borgmesteren støttede os.
SAN FRANCISCOS BORGMESTER
En minister i Sacramento sendte madrasser.
Glide Memorial-kirken, som havde en progressiv præst.
PASTOR CECIL WILLIAMS
Vi tror på befrielse!
Det var det rigtige sted og tidspunkt.
Der kom en kvindelig bestyrer fra en lesbisk bar
og spurgte: "Hvad mangler I?"
Vi sagde, vi var trætte af at være beskidte.
Hendes partner var sygeplejerske,
og de købte shampoo og hårbalsam.
De kom en aften,
og i tre timer kunne alle få håret vasket.
Det dufter søreme godt.
Hurra for homoseksuelle børn.
Og teenagere!
Vi bliver, hvor vi er.
Man kan ikke forestille sig det,
men det var som en lejr.
Vi brugte det, vi havde lært i lejren.
Der var mange fra Camp Jened.
Mange deltagere og vejledere...
VEJLEDER
...var at finde i bygningen.
DELTAGER
Nu skal vi læse fra listen
over de folk, der vil tale i morgen.
Der var mange forskellige komitéer. De arbejdede med medier,
mad, medicin og andre ting.
...bestemmelserne, som vi gik med til.
Og nu vil han skjule...
Judy sørgede for, at alle kunne tale.
...sultestrejken. Hvem vil...
Vi kunne ikke holde møde, før der var en tegnsprogtolk.
Møderne fortsatte til kl. 3.00 om natten.
Folk følte, at de var med og gjorde en forskel.
Ellers var de ikke blevet der.
Det udvikler sig til en koalition.
Vi taler og diskuterer. Vi ændrer os og omgrupperer.
Og vi lærer hele tiden mere om vores eget handicap.
Vi lærer tegnsprog og punktskrift.
Vi lærer om skjulte handicap som epilepsi og leddegigt.
Vi lærer om vores egne handicap,
og vi bliver hele tiden mere sammentømrede.
FJERDE DAG
Demonstrationen går nu på fjerde dag.
Den er langt større og længere
end nogen anden handicapdemonstration.
Men problemet er stadig det, det var i tirsdags.
De prøver at få opmærksomhed fra Washington.
FEMTE DAG
Jeg var forbløffet over, at folk blev.
SJETTE DAG
De havde det hårdt.
SYVENDE DAG
Der var ingen nødventilator.
Der var ingen personlige hjælpere.
Der var ingen katetre.
Jeg kan næsten ikke klare mig selv.
Men der var folk ramt af lammelse, som ikke kunne vende sig
om natten, så de ikke fik liggesår.
Og folk måtte sove på gulvet. Det gjorde det ikke nemmere.
Verden ønsker os ikke.
Det ved handicappede.
Verden ønsker bare, at vi dør.
Vi forstår den realitet, så vi tænker altid:
"Overlever jeg? Kan jeg stå imod?
Kan jeg kæmpe for mig selv?"
Man kan kalde det vrede. Jeg kalder det drivkraft.
Hvis man ikke kan trives, så klarer man det ikke.
Jeg kan arbejde. Min hjerne og mine hænder fungerer.
Mange af os kan arbejde. Det er det, vi vil sige.
Fjern de arkitektoniske forhindringer.
Nogle af os sultestrejkede i flere dage.
Vi drak måske to eller tre glas væske om dagen.
Presset på Judy måtte have været enormt.
Det var et stort ansvar. Og Judy spurgte hele tiden
hver enkelte person:
"Kan du blive en enkelt dag mere?"
"Kan du holde til en dag mere?"
Sådan gjorde de det. Én dag ad gangen.
Denne bygning har været besat af handicappede i 11 dage.
Støtten udefra er tiltaget hver dag.
Lyden fra støtten kan høres
i ministeriet for sundhed, undervisning og velfærd.
Jeg arbejdede på Channel 7, der lå på Golden Gate Avenue
lige rundt om hjørnet fra bygningen.
De lokale medier ignorerede det hele.
Jeg var den eneste, der dækkede det.
Evan White flyttede nærmest ind hos os.
Han lavede optagelser for os lige fra starten.
Jeg var enormt heldig,
da jeg fik lov til at være med til deres strategimøder.
Jeg var henrykt over den historie.
Jeg holder af folk, der skaber problemer.
Vi forsøgte at få gang i det hele, så vi tænkte:
"Vi må få Kongressen hertil,
og afholde høringer i bygningen."
Vi kunne jo ikke gå derfra.
De handicappede kræver, at paragraf 504 bliver godkendt.
Deres krav bliver hørt af to kongresmedlemmer.
Phillip Burton og George Miller.
Min udtalelse omhandler militans
og støtte fra handicappede i hele landet.
Dette er starten på borgerrettighedsbevægelsen,
og vi er glade for, at I vil hjælpe os i dag,
da det er på høje tid.
Califano, chefen for HEW,
sendte en stakkels mand kaldet Eidenberg, som skulle repræsentere ham ved høringen
afholdt af kongresmedlemmerne Miller og Burton.
Lige nu undersøger de i Washington,
hvordan de kan løse komplicerede problemer som:
Skal det dække narkomaner og alkoholikere?
Hvor store ændringer kan man kræve
af hospitaler og skoler?
Han kom med omkring 20 ændringer,
der skulle iværksætte den forkastelige idé om at være adskilt, men lige.
Et skoledistrikt skulle få lov til at vælge en skole,
der skulle være for handicappede,
så folk kunne gå på den skole.
Hvad var det? Det er adskilt, men lige.
Det var Califanos cirkusforestilling.
Han sender en stakkels mand,
da bolden nu er på vores banehalvdel.
Og så gik han.
Kongresmedlem Burton sagde: "Næh, nej."
Eidenberg havde låst sig inde på et kontor,
men Burton sparkede på døren, og så kom han ud.
Burton slæbte Eidenberg tilbage.
Han skulle sidde forrest foran alle,
så han kunne høre vores udsagn.
Nogen skal lave beton.
KONGRESMEDLEM
Nogen skal vælte væggene,
og nogen må sørge for lærere og klasseværelser.
Det er prisen, som vi i 200 år har sagt, at vi vil betale
for handicapvenlighed, så folk er lige.
Hvad end der var paragraf 504,
var der Browns sag om raceintegrering.
Der var chikane...
Der er mangel på ligestilling for handicappede,
som nu bliver diskuteret af regeringen,
og det er så uudholdeligt, at jeg ikke kan sætte ord på det.
Men hver gang I taler om at være adskilt, men lige,
så vil vreden fra handicappede i hele landet...
...fortsætte, og den vil aldrig stoppe.
Vi vil besætte flere bygninger...
...indtil I måske endelig forstår vores standpunkt.
Regeringen får ikke lov til at undertrykke handicappede.
Loven skal håndhæves.
Ikke mere adskillelse.
Vi vil ikke acceptere snak om adskillelse.
Og du skal ikke nikke og virke enig,
når du ikke forstår, hvad vi siger.
Der findes øjeblikke, hvor historien ændrer sig.
Judys samtale med den mand
var øjeblikket, hvor alt ændrede sig.
Hvad tænkte Califano dog på?
Han tænkte netop bare, at han kunne ignorere os.
Og derfor tænkte arrangørerne:
"Vi må til D.C. og se ham i øjnene."
FEMTENDE DAG
25 er rejst fra San Francisco
mod landets hovedstad
for at forelægge deres krav direkte for præsidenten.
Vi tror på, at præsidenten vil møde os.
Vi har fået stor støtte fra folk,
som har betalt vores tur.
Og vi håber, at vi vender tilbage
med godkendte bestemmelser.
San Francisco lufthavn. En målbevidst rejse.
Jeg er Evan White fra Channel 7.
Det var vigtigt, at de straks forstod,
at det ikke var for sjov.
Jeg spurgte dem: "Hvad vil I gøre nu?"
De sagde: "Vi kan få lidt søvn."
Jeg svarede: "Nej.
Vi tager derhen nu
og sætter os foran Califanos hjem.
Han skal vide, at det er 504, og vi er fremme."
Der var ingen handicapvenlig transport.
Men en mand fra en fagforening lejede en flyttebil...
STØTTER HANDICAPPEDE
...og satte plakater på vognen. Sådan kom vi rundt.
Vi sad i mørke, mens vi kørte rundt.
Vi vidste ikke, hvor vi var, før vi nåede frem,
og de kunne åbne bagdøren.
Vi kørte direkte til Califanos hjem
og afholdt en ceremoni foran det.
Politiet var der straks,
men de blev mødt af folk i kørestole og med krykker,
og de ville ikke blande sig.
De parkerede bare ved siden af og så på.
Da solen stod op,
bankede Judy, Evan White og hans kameramand på døren.
Men Califano kom ikke ud.
Nogen sagde, at han havde taget bagdøren.
Præsidentens familie brugte sidedøren,
da de skulle gå fra baptistkirken.
Familien Carter undgik 20 handicappede,
der demonstrerede foran døren, som præsidenten plejer at bruge.
I dag marcherer
over 100 personer foran Det Hvide Hus.
Men Carter vil vist ikke møde dem,
selvom de er rejst fra San Francisco for at møde ham.
Gruppen på 22 tog af sted, men vi var stadig mange tilbage.
TOOGTYVENDE DAG
FBI skærpede til.
Brandalarmer kl. 3.00 om natten og bombealarmer.
Vores eneste opgave var... I kender Judy.
Hun sagde: "Bliv her, indtil jeg ringer."
"Javel. Vi bliver her."
Vi var bange for at skuffe Judy Heumann,
men ikke bange for at blive arresteret.
Folk i D.C. var stressede.
Det skulle have været en stor finale.
Det skulle have igangsat noget, men intet skete.
Vi vidste ikke, hvad vi skulle.
Tre gange i den ene uge sov vi ikke i 36 timer i træk.
Arrangørerne var stærke: "Vi kan ikke give op.
Hvis vi ikke gør det nu, hvornår vil det så ske?"
-Har nogen set Dennis' stok? -Nej.
Har nogen set Dennis' stok?
I må ikke ryge herinde.
Vi må af sted. Vi...
Sid ikke på guitaren.
Der er plads på gulvet.
Judy, syng en sang.
Ellen, er Bob Perkins der?
Nicky er gået.
Spørg ham, om han vil køre med os.
-Vent lige. -Den er ikke god.
Du har vel lagt mærke til...
En, to, tre, fire! Vi får 504!
TREOGTYVENDE DAG
Måske er det ikke normal procedure...
-Nej. -Men jeg har rejst langt.
Hvorfor har De ikke mødt demonstranterne?
Der er en ulovlig demonstration i San Francisco.
Det vil ikke være passende at møde dem.
Sagde De ikke ja til at mødes med dem, men aflyste det?
Tak.
Han sagde, der ikke var en aftale,
og gruppen er fra en ulovlig demonstration.
Evan White sendte sine optagelser tilbage til San Francisco,
men teknikerne var gået i strejke.
ABC-stationer i hele landet fik næsten ingen nyheder,
så strejkebryderne hos ABC
sendte nyheden til alle stationer i landet.
Evan White fra Washington D.C.
En, to, tre, fire! Vi får 504!
Det begyndte at give bagslag.
Folk som Joe Califano
var ligeglade med det i San Francisco,
men nu var det overalt.
FIREOGTYVENDE DAG
Mange tak.
Pas på skyggen.
Det skete uden fanfare.
Pressen fik intet at vide. Vi fik intet at vide.
Califano havde godkendt bestemmelserne, som vi ønskede dem.
Det kræver en revolution af holdninger,
meninger og aktiviteter
for millioner af amerikanske borgere.
Det var slut, og Dusty Irvine kunne spise brød med vennerne.
SULTESTREJKEN ER FORBI
Hun havde været på sultestrejke.
Det var hendes første måltid mad i 23 dage.
Talsmændene for de handicappede var tilfredse.
Kongressen, pressen og offentligheden har set,
at vi har udholdenhed, styrke og intelligens
som alle andre.
Handicappede mennesker
er per definition ikke syge.
Den nye lov bestemmer, at alle handicappede børn
har ret til undervisning i offentlige skoler.
Det har de handicappede ventet længe på.
Det burde have været gennemført for 20 år siden.
Er du glad eller måske bekymret?
Jeg er meget glad.
Vi kan se, at landet er ved at vågne.
Endelig, efter al presset, alle pinslerne
og den ydmygende behandling,
som folk var offer for i Washington og San Francisco.
Vi troede virkelig, vi kunne vinde over regeringen.
Vi troede det ikke kun...
...vi gjorde det sgu.
Ikke sandt? Vi gjorde det...
Og vi gjorde det sammen.
504-demonstrationen krævede alle.
Døve, intellektuelt handicappede,
indlæringsudfordrede og blinde...
Der var mange forskellige folk.
Og alle oplevede:
"Det har jeg aldrig før hørt, men jeg tror på dig.
Du har været på sindssygehospitalet.
Og du har gået i specialklasse. Jeg tror på dig."
Vi oplevede hinandens sandheder.
Vi sagde til hinanden:
"Jeg forstår, og jeg tror på dig."
Jeg var ikke selvsikker, da jeg blev handicappet.
I må forstå...
...at da 504 sagde, jeg havde værdi...
...så ramte det mig.
Jeg er meget stolt over at være en del af fællesskabet.
Meget stolt.
Vi vandt!
Vi udviste styrke, mod, magt og engagement!
PROTESTLEDER
At vi, de indespærrede og de udstødte,
vi, de skjulte "skrøbelige" og "svage",
vi kan kæmpe mod den øverste regering
og vinde!
Jeg dimitterede fra college et år efter demonstrationen.
Endelig kunne jeg møde mine venner fra Camp Jened.
Jeg havde fået mit drømmejob
som lydmand for Berkeley Repertory Theater.
Men i mine første to år
var der ingen indgang for kørestole.
Jeg måtte klatre op ad udendørs trapper.
Og da det blev vinter, voksede der svampe på tæppet.
Men da de godkendte bestemmelserne,
begyndte verden at blive mere handicapvenlig.
-Hej, Judy. -Hejsa.
Økonomisk støtte fra 504 har medført store forandringer
for transport, sundhed, undervisning og arbejde.
Universiteter skal gøre deres bygninger handicapvenlige
og tilbyde tolke og læsehjælp til døve og blinde.
Alle boligkomplekser og offentlige bygninger får økonomisk støtte til
at blive kørestolsvenlige.
Det er i Berkeleys gader,
hvor man kan se resultatet af rettighedsbevægelsen.
Der er ramper til fortovskanter, så kørestole kan køre overalt.
Det har store konsekvenser.
I 1980 åbnede Berkeley et større teater.
Og på grund af 504 skulle bygningen være handicapvenlig.
Forhindringerne omkring mig forsvandt,
og jeg indså, jeg havde sat et mål for mig selv,
hvor jeg skulle overvinde mit handicap, og det var hårdt.
Jeg var nødt til at glemme en del af mig.
Lydtjek. Tre, fire.
Jeg vil gerne sige, jeg er glad for at være her, men...
-Det er okay. -Vi støtter dig.
Det er okay.
...på en måde bør jeg sige, at alt bare er skønt,
men det var ikke det, vi aftalte.
Jeg er træt af at være taknemmelig for handicaptoiletter.
Jeg er træt af at føle,
at jeg næsten er nødt til
at være taknemmelig for et handicapvenligt toilet.
Hvornår får jeg nogensinde ligestilling?
I årtier har vi haft underskud,
hvor vi optager lån i vores børns fremtid
for midlertidig komfort nu og her.
Den 7. maj skulle Kongressen stemme om det nye finanslovsforslag.
Fremtiden så sort ud for de handicappede.
Ikke kun pengene var i fare, men selve lovgivningen.
Det var ikke lang tid siden, at vi fik implementeret lovene.
KONGRESMEDLEM
Og kun tre år efter er I her nu igen.
Systemet er godt nok utroligt...
Handicappede demonstranter har afspærret en gade i St. Louis i Missouri.
Det var en fortsat kamp
at sikre sig, at loven blev overholdt.
Og 504 dækkede kun organisationer,
der fik penge fra den føderale regering.
Vi må arrestere jer, hvis I ikke stopper.
De fleste transportmidler var ikke handicapvenlige.
Arbejdsgivere kunne diskriminere,
og private firmaer var ikke handicapvenlige.
Vi behøvede vores egen borgerrettighedslov.
Det er den seneste kamp om rettigheder
og integration i den amerikanske hverdag.
For over 40 millioner amerikanere,
der er fysisk eller psykisk udviklingshæmmede, begynder en ny æra.
Et lovforslag i kongressen
skal give ligestilling for handicappede
med hensyn til arbejde, transport og offentlige steder.
Loven giver rettigheder til handicappede
og vil gøre Amerika til et bedre land.
"VI KRAVLER TIL KONGRESSEN" DEN 12. MARTS 1990
ADA!
-Hvornår vil vi have det? -Nu!
-Hvad vil vi have? -ADA!
-Hvornår vil vi have det? -Nu!
Jeg skal nok klare det.
-Før eller senere! -Tag dig god tid.
ADA nu!
Jeg vil bruge hele natten om nødvendigt.
ADA nu!
Sådan!
Vi, de handicappede, er her i dag
for at sikre handicappede amerikaneres ret
til et normalt liv,
som andre amerikanere ofte tager for givet.
Retten til at køre med bus og tog.
Retten til et job, vi er kvalificerede til.
Retten til at besøge et teater, en restaurant eller et hotel.
Denne vigtige lov gør det tydeligt,
at vores regering ikke vil tillade,
at USA's største minoritet
ikke har ligestilling.
Alt andet vil være umoralsk.
Hr. præsident.
Senator Tom Harkin, hvis bror er døv,
holdt tale med brug af tegnsprog og tilskyndede vedtagelse.
Men i sidste ende var det de handicappede, der gjorde det.
Nu vil udelukkelsesmuren endelig blive revet ned.
DEN 26. JULI 1990
Gud velsigne jer alle.
ADA var
en utrolig bedrift.
-Hej, Angel. -Hej, Neil.
Hvordan går det?
Tre mochaer, tak.
Mocha?
Ja.
Men det var kun
toppen af isbjerget.
Man kan vedtage lovgivninger,
men hvis man ikke ændrer
samfundets holdning,
så er lovgivningerne ligegyldige.
Hele området her...
...var vores værelser.
Jeg kan slet ikke genkende det.
Hvor er lejren? Er alt væk?
CAMP JENED BEGYNDTE SOM EN LEJR FOR HANDICAPPEDE I 1951.
DEN LUKKEDE EFTER SOMMEREN 1977 PÅ GRUND AF ØKONOMISKE PROBLEMER.
Stedet virker næsten som hellig jord.
Man har bare lyst til at sige: "Tak."
Jeg har lyst til at springe ned
fra min kørestol
og kysse den skide jord.
Er det Denise?
Wauw! Lionel!
Vi havde en åben plads her med græs.
Vores baseball-bane var her.
Hvem kunne have vidst,
hvor vi ville ende?
Af sted!
Familien Jacobson bor i Oakland i Californien.
Neil er vicedirektør for en bank.
Denise er forfatter.
Må jeg få et kys?
Hvad med fem kys?
Har du altid ønsket at blive far?
Ja. Altid.
David er den første person
nogensinde,
der er ligeglad med mit handicap.
Jeg er far. Hans far.
Hvis nogen havde sagt,
at du skulle bo i Oakland
med din kone
og gøre,
hvad du end havde lyst til...
Det kunne du ikke have forestillet dig.
Slet ikke.
Den frihed, som lejren tilbød,
påvirkede bestemt resten af min fars liv.
Han var jo min far...
Så han ville ikke vise sin oprørske fortid
med punk og hippier og det hele.
Men det var skønt at opleve den side af ham.
Hvis jeg lukker øjnene,
så kan jeg høre alle deltagerne.
Jeg kan høre Larrys stemme.
Jeg er stolt af dem alle.
Det kræver altid et øjeblik,
hvor en gnist sætter gang i forandringer,
og derfor er folk som Judy Heumanns så vigtige.
Judy, du var så irriterende,
men jeg elsker dig stadig.
Judy, hvad har det vigtigste
været for dig i de sidste 20 år?
Det vigtigste for mig
var bevægelsen for handicappedes rettigheder,
som vi kan kalde for en international bevægelse.
Judy Heumann var rådgiver for International Disability Rights
i USA's udenrigsministerium.
Hun bor i Washington med sin mand, Jorge,
en aktivist for handicappedes rettigheder.
-Må jeg give dig et kram? -Ja.
Det var...
Det var altid den nemmeste måde at kramme Nanci på.
-Jeg elsker dig. -I lige måde.
Ja, jeg er vred.
Jeg må ikke mødes med Jimmy, og vi har første ugedag.
Tekster af: Joachim Toftdahl Olesen