Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kuvaan nyt.
Haluan sulkea sen. Pitää painaa uudelleen.
Pitäisi alkaa pyöriä taas.
Niin. -Okei.
Haluatko, että vammaiset esitetään ihmisinä?
Anteeksi?
Jim LeBrecht on äänisuunnittelija -
Berkeley Repertory Theatressa Kaliforniassa.
Hänellä on syntymävamma, joka ei liity mitenkään hänen työhönsä.
Työ mahdollistaa hänelle itsenäisen -
ja antoisan elämän elämisen.
...Tom? Hienoa.
Se liittyy hänen vammaansa.
Minulla on selkärankahalkio.
Minun ei ajateltu elävän kuin muutaman tunnin.
Minulla taisi olla eri suunnitelmat.
Kesken 1. lukuvuoden -
pääsin julkiseen kouluun koeluonteisesti.
He halusivat selvittää, toimisiko se.
Tuohon aikaan -
monet kaltaiseni lapset joutuivat laitoksiin.
Muistan, kuinka isäni sanoi:
"Jimmy, sinun täytyy olla todella sosiaalinen.
Sinun täytyy esittäytyä ihmisille,
sillä he eivät tule luoksesi."
Siskoni Lindsay oli partiolainen,
mutta minua ei otettu partioon.
Esteitä oli kaikkialla.
Rakastin musiikkia. Rakastin elämää.
Halusin olla osa maailmaa,
mutta en nähnyt maailmassa kaltaisiani.
Sitten kuulin tästä kesäleiristä.
Vammaisten leiri, jota pitivät hipit.
Joku sanoi:
"Poltat pilveä ohjaajien kanssa."
Halusin heti ilmoittautua!
On hullua, että tämä leiri muutti maailmaa,
mutta kukaan ei tunne tarinaa.
NETFLIX-ALKUPERÄISDOKUMENTTI
Muistan ensimmäisen matkan.
Menimme bussilla Manhattanilta Catskillsiin.
Kolmen tunnin matka.
Tulimme vuoristoalueelle,
jossa maa ja männyt tuoksuivat -
ja lintujen kuuli laulavan.
Tulimme parkkialueelle,
ja ihmisiä alkoi hyöriä ympärillä.
Siellä oli hippejä, ja jotkut näyttivät aika erikoisilta.
Aikamoista.
En ole varma, kuka on ohjaaja ja kuka leiriläinen.
Vartuin Alabaman Mobilessa.
OHJAAJA
Näin ilmoituksen: "Kesätyö. Leirit. New York."
En tuntenut yhtään vammaista.
Jännitin heidän tapaamistaan.
Minulla ei ollut lainkaan kokemusta vammaisista.
OHJAAJA
Tunsin heitä yhtä monta kuin tunsin sumopainijoita.
Olin bussin etuosassa -
enkä ollut valmistautunut näkemään niin suurta joukkoa vammaisia.
Jähmetyin pelosta.
Sitten joku sysäsi minua eteenpäin,
ja se työntö piti minut liikkeellä koko kesän.
Kun Woodstock pidettiin,
muistan kuulleeni siitä transistoriradiosta -
ja sanoneeni: "Voisinpa mennä."
Sitten menin Jenediin, ja siinä se oli.
Olin Woodstockissa.
LEIRILÄINEN, 18 V
Musiikki ja ihmiset...
Tuntui, että he olivat hulluja.
Hyvässä mielessä.
Tule Camp Jenediin löytämään itsesi.
Siellä oli kova meno.
LEIRILÄINEN, 18 V
Mutta se oli utopia.
Kun olimme siellä,
ulkomaailmaa ei ollutkaan.
"JIMMY" LEBRECHT 15 V
Jos haluat näyttää jotain, sano vain.
Voit tehdä niin.
Okei, tuolla on aikuisten tilat.
Mikä keltainen rakennus on? -Sanoin juuri.
Aikuisten tilat.
Nuo ovat aikuisten tiloja. -Niin.
Eräs upeista ohjaajistamme.
Sano hei. -Hei, kuinka voit?
Ihan okei.
Tyttöjen ykkönen.
Siellä pidetään hauskaa.
Yksi leiriläisistä, Valerie Vivona.
Jimmy!
Onko pakko? Onko tämä tärkeää?
Voi nyt...
Onko tuo johtajamme?
Kyllä, Larry Allison.
Olet ymmärtääkseni johtaja?
Leirin johtaja, kyllä, ja...
LEIRIN JOHTAJA
Minä...
Katselin uima-altaalla, kun nuoret uivat.
Keksin kaivaa muutaman kuopan, koska muksut ovat kömpelöitä.
Olisi hauskaa, jos he kompastelisivat.
Meille raajarikoille opetus.
Aivan.
LARRY ALLISONIN ÄÄNI
Se oli mahdollisuus tehdä erilaisia juttuja.
Kun leiri aloitti 50-luvulla,
se oli perinteisempi.
60-luvulta 70-luvulle tultaessa -
yritimme luoda ympäristön,
jossa teinit saisivat olla teinejä -
ilman luokitteluja.
Se oli aikansa kokeilumielen tuotetta.
Ymmärsimme, että vammaisilla ei ollut ongelmaa,
vaan meillä muilla.
Se oli meidän ongelmamme.
Oli tärkeää, että muuttuisimme.
...voin sanoa, että pidän Camp Jenedistä.
Ja pidän kovasti Larry Olsonista.
Olsonista?
Allisonista.
Hyvä, Sophie.
Edetään ympyrässä.
Nimesi?
Nimeni on Ellie Abrashkin.
Mistä tulet? -Brooklynistä, New Yorkista.
Brooklynistä.
Hei, nimeni on Jean Malafronte.
Jäin bussin alle.
Onnittelut.
En tiedä tarkkaan, mikä vammani on.
Siinä kaikki.
Nimeni on Carl.
Jos tämä lähetetään telkkarissa,
niin numeroni on 212-YU8-0367.
Minusta olisi mukava, jos joku haluaisi soittaa ja jutella.
Olen sokea ja kuulovammainen.
Sain keskoskaapissa liikaa happea,
ja kuuloni meni,
kun kalloni murtui taksin kyydistä pudotessa.
Olisi mukava, jos joku katsoja soittaisi.
Täällä yövyn.
Steve on ohjaaja. -Kuvaatko tätä jeppeä?
Hymyä, Steve.
OHJAAJA, 20 V
Ei törmäillä porukoihin.
Siirrytään tuohon suuntaan.
Mukava tavata, Steve Hofmann.
Vau.
Kiitos.
Tässähän nousee kohta päähän.
Onko valoa, jotta voimme katsoa sisälle?
En tiedä.
Punkat ovat sekaisin.
Mutta se on mukavaa.
Hei, Tommy.
Hän on Tommy Curran.
Hei, Tommy.
Eihän kukaan nuku yläpedeillä?
Mitä? -Yläpedeillä?
Ohjaajat nukkuvat.
Hei, JJ. -Mitä kuuluu?
Näin ohjaajat viettävät aikansa.
Ensimmäisenä yönä olin aika hermostunut.
Minut oli juuri leikattu.
Käytin vaippoja, koska en hallinnut rakkoani.
Voitte kuvitella, millaista on olla 15-vuotias -
ja piilotella sitä, että käyttää vaippoja.
Paljastumisen pelko oli aina läsnä.
Minulle oli tehty virtsatieleikkaus, joten pidin pussia.
Ei sujunut kovin hyvin.
Se ei pysynyt, se vuosi ja sellaista.
Mutta leirillä kaikilla oli ongelmia.
Se ei ollut iso juttu.
Siksi minä...
Ensimmäinen vieraani, mikä on nimesi?
Michael Tannenbaum.
Kuinka vanha olet?
Kahdeksantoista.
Mikä on erityisintä tässä leirissä?
Henkilökunta.
Heillä on hyvä suhde leiriläisiin.
Valehteletko? -En.
Olen ollut muilla leireillä,
eikä niissä...
Ohjaajat eivät kohtele kuten täällä.
He eivät ole lastenvahtejamme.
Hyvä vastaus. -Kiitos, John.
Ei ole satavarmaa,
mutta koska uusi matka on torstaina...
OHJAAJA, 23 V
...pyrimme siihen, että kokki lomailisi keskiviikon,
niin voisimme kokata silloin.
Onko ehdotuksia?
Ajattelin parmesaanivasikkaa,
mutta vasikka on liian kallista.
Entä paistettuja nuudeleita?
Pekoni on kalliimpaa. -Parmesaanikanaa.
Entäpä lasagne?
Supersiistiä!
Hiljaa!
Kuinka moni... Nostakaa käsi.
Kuinka moni haluaa lasagnea?
Aina tärkkelysruokaa.
Meidän ei tarvitse syödä tärkkelyksisiä ruokia,
joten miksi lasagnea?
Ketkä eivät halua lasagnea?
Lasagne voittaa! -Eikä.
Hyvä on.
Kun palaatte... Mark.
Kun palaatte ryhmiin, päättäkää...
Miettikää, mitä haluatte, ja kun palaamme yhteen,
päätämme, mitä syömme.
Selvä? Jos kokki on pois keskiviikkona.
Minulle oli tärkeää ottaa kaikki mukaan,
koska minulla ei ollut -
nuorena vammaisia roolimalleja.
Se loi tunteen, että ihmiset olivat itse osallisia.
Hyvä idea.
Siellä oli vapaampaa -
kuin mihin olin tottunut arkielämässä.
Kasvoin Brooklynissä, East Flatbushin alueella.
Siellä en tuntenut olevani erilainen.
Sairastin poliota.
En kyennyt kävelemään ja sen sellaista,
mutta siellä oli paljon lapsia.
Leikimme ulkona. Palloilua ja naruhyppelyä.
Se oli mukava naapurusto.
Eräänä päivänä menin karkkikauppaan ystävien kanssa.
Kaveri työnsi pyörätuolia,
ja me kiersimme korttelin.
Joitain lapsia tuli luo, ja yksi poika kysyi: "Oletko sairas?"
Minä todella järkytyin -
ja muistan sanoneeni ujosti: "En ole sairas."
Mutta muistan,
että olin itkeä.
Sama tunne tulee vielä aikuisenakin.
Olen ikään kuin puoliksi järkyttynyt -
ja ehkä vihainenkin,
mutta hillitsen kuitenkin itseni.
Se oli herätys.
Ihmiset eivät nähneet minua vain Judynä,
vaan jonakuna sairaana.
Kun olin viisivuotias,
äitini vei minut kouluun,
mutta rehtori sanoi, etten voisi tulla, koska en kävellyt.
Olisin paloturvallisuusriski.
Äitini opetti minua sitten.
Naapuruston lapset tietysti kävivät koulua,
mutta minä olin kotona.
Eräänä päivänä, kun olin noin kahdeksan,
minulle avautui paikka -
erityisluokalla.
Vammaisten tunnit pidettiin kellarissa.
Muut luokat olivat ylhäällä.
Kutsuimme heitä "yläkerran lapsiksi".
He auttoivat perjantaisin meitä tulemaan aamunavaukseen.
He saivat luvan tulla -
alas tapaamaan meitä ja työntämään pyörätuolejamme.
Tapasin oppilaita,
jotka tulivat myöhemmin Camp Jenedille.
Neil Jacobson, Stevie Hofmann ja Nancy Rosenblum.
Istuimme yhdessä lounaalla,
ja autoin heitä laittamaan voileipänsä rasiaan.
Kunnioitimme toisiamme -
ja koimme, että mielipiteillämme oli väliä.
Jollain tavoin, vaikka olimme pieniä,
tiesimme, että olimme aina syrjässä.
Emme halunneet jättää ketään syrjään.
Halusimme kuulla kaikkia.
Halusimme kuunnella.
Kuulostaa enemmän... -Niin, vau.
Te puhutte aina.
Koska hän on hyvä puhuja.
Jean ja minä ajattelimme, että minä...
Minäkin luulin.
Jack?
Olet tosi hauska makuutiloissa.
Tapahtuu kamalia ja sinä vain naureskelet.
Kukaan ei voi masentua seurassasi.
Hän tietää, mitä tekee, kun on hiljaa.
Tykkään sinusta, Nance,
ja haluaisin tutustua sinuun paremmin,
mutta sen verran kuin sinua tunnen, pidän sinusta.
Hän on tosi mukava ja...
Muistakaa, puhutte hänelle, ette hänestä.
En tiedä sinusta paljoa, mutta olet okei.
Täällä on väkeä,
joka on kuvannut.
Pyysin, että he kertoisivat -
meille ajatuksistaan,
niin mekin voisimme kysyä heiltä.
Olemme People's Video Theater.
Hän on Ken Marsh, olen Howie Gutstadt, ja tuolla on Ben Levine.
Teemme töitä näillä laitteilla,
eli kuvaamme puolen tuuman nauhalle.
Kertokaa meille, mitä haluattekaan sanoa itsestänne.
Vuorovaikutetaan yhdessä.
Tommy! -Hei, Tommy!
Tommy!
Tommy, katso!
Kuka on televisiossa, Tommy?
Onpa ruma naama. Voi taivas.
Minun täytyi totutella -
ensimmäiset viikot.
Kävin julkista koulua,
enkä ollut tottunut muihin vammaisiin.
Saatoin tulla ja mennä, miten halusin.
Kaikilla ei sitä mahdollisuutta ollut.
Rory.
Jotkut kävivät erityiskoulua.
Jotkut olivat eristyksissä pitkiä aikoja.
Oli väkeä laitoksista.
15-vuotiaana tunsin vetoa porukkaan,
joka poltti ja kuunteli musiikkia.
Leirin ulkopuolella en ollut siisti tyyppi.
Jenedissä tuntui siltä.
Siellä oli nättejä tyttöjä, ja olin heille ystävällinen.
Kotona joillain ihmisillä oli -
vammaisuuksien hierarkia.
Poliosairaat olivat ylimpänä,
koska näyttivät tavallisemmilta,
ja CP:t olivat pohjalla.
Jenedissä olimme vain lapsia.
Tapasimme Jenedissä,
mutta hän on minua nuorempi.
Kun päätimme avioitua,
äitini sanoi minulle:
"Ymmärrän, että haluat naida -
vammaisen tytön.
Mutta etkö voisi löytää poliotyttöä?"
Voi taivas!
Yksi ohjaajistani tarjoilijan kanssa.
Pieni istumanurkkaus.
Illalla täällä on hämärää.
Mitä se tarkoittaa? Mitä tapahtuu?
Muhinointia.
Olet tehnyt vain pinnallisen esittelyn.
Kerrohan aitoja juttuja.
Tuonne menemme Nancin kanssa...
Kuka hän on? -Tyttöni.
Camp Jenedillä tapasin ensimmäisen tyttöystäväni Nancin.
Nanci oli hauska ja söpö.
LEIRILÄINEN, 17 V
Hän oli aina mukana ja nautti olostaan.
Rakastin häntä todella.
Niin paljon kuin 15-vuotiaana nyt voi.
Muistan, että kuhertelimme ruokasalissa.
Taisimme pussailla kaiken aikaa.
Romanssia oli ilmassa, jos sitä kaipasi.
En treffaillut koskaan leirin ulkopuolella.
Jenedissä saattoi pussailla -
sänkyjen takana ja muissa paikoissa.
Ensimmäisenä vuonnani -
eräs naisohjaajista -
antoi oppitunnin suutelemisessa.
Se oli parasta -
fysioterapiaa ikinä.
Päiviä myöhemmin -
minulla oli ekat treffit -
leiriläisen kanssa.
Tunsin hänen kätensä -
kullillani.
Olin taivaassa.
Kerronko, mitä tapahtui?
Kerro. -No...
Kahdella on satiaisia, ja ne leviävät.
Ne syntyvät kehossa tuolla, en tiedä...
Ja ne... lisääntyvät!
Aluksi, kun tämä alkoi eilen illalla -
ja saimme tietää, mitä tapahtui,
olimme kaikki aika vauhkoina.
Kuka hitto edes tiesi, mitä satiaiset ovat?
Haluan mennä tuonne.
Mitä siellä on?
Tyttöni.
Oletko nähnyt häntä tänään?
Vain täältä käsin.
Oletteko jutelleet?
Täältä käsin vain.
Olemme karanteenissa.
Niin.
On ensimmäinen viikkopäivämme.
Etkä voi edes puhua hänelle.
Juuri niin.
Miksi olen vihainen? -Poikaystäväsi.
Niin.
Koska en voi nähdä Jimmyä, vaikka on viikkopäivämme.
Näin hauskaa ei ole ollut sitten sen, kun mummon tissi jäi mankeliin.
Keräämme satiaiset ja paistamme ne.
Täytyy ehkä polttaa ne pirulaiset.
Idioottimaisinta, mitä olen kuullut.
Ajattelen järkeillen, että koska minä en kutia,
ei ole tarvetta desinfiointiin.
Pyörätuolini tai petinikään eivät aiheuta kutinaa,
eikä patjani tai kämppikseni Bruce.
Meitä epäinhimillistetään.
Onko tulta?
Satiaisvoimaa!
Parasta ohjelmaa tähän asti.
Niin minä julistan. -Kerro, Jean.
Se leviää!
Mitä tuumaisit, jos joku pesisi pallisi?
Riippuu siitä, kuka.
Niin. Osaan pestä itse. Joten en välitä.
Mutta jotkut eivät voi.
Jonkun on tehtävä se heille.
Ihmiset tuntevat itsensä muutenkin surkeiksi,
joten kun jonkun on pestävä pallit,
olo vain pahenee.
Luulen, että väki piti hauskaa.
Teimme yhteistöitä, pesimme ja peseydyimme yhdessä -
ja teimme asioita ensi kertaa.
Se on erilaista.
Täytyy mennä auttamaan suihkussa.
Nähdään myöhemmin.
Camp Jenedissä -
kaikki saivat tarvitsemaansa apua.
Ihmiset pukivat ja riisuivat minut,
auttoivat WC:hen, suihkuun ja uima-altaaseen.
Se oli myös ensimmäinen kerta,
kun joku muu kuin isä tai äiti -
auttoi niissä asioissa.
Leirillä saattoi kokeilla kaikkea, mitä halusi.
Normaalisti jäi ulos joukkueista.
Jenedissä suorastaan pakotettiin mailan varteen.
Jos ei osunut, oli poissa pelistä.
Vammaislakia ei tuolloin vielä ollut.
Kun veimme leiriläiset kaupungille jäätelölle,
kaikkia ei saatu sisälle.
Piti myös kestää tuijottamista -
ja haluttomuutta päästää heitä sisään,
koska se on "kiusallista muille asiakkaille".
Mitä tahansa esteitä minulla olikaan mustana,
samanlaisia ongelmia oli heillä, jotka käyttivät pyörätuolia.
Kotipuolessa piti varoa, kenelle puhui,
se oli osa selviytymistä.
Ne olivat selviytymistaitoja.
Piti olla tarkkana, ettei ollut epäkunnioittava.
Ei voinut tuijottaa valkoista miestä.
Piti olla varovainen niissä asioissa.
On mulla yhden kerran blues
Se kerran vain tulee
On mulla yhden kerran blues
Se kerran vain tulee
Kun rakastut minuun
Et tarpeeksi saa
Silmäni punaiseksi muuttuvat
En tiedä, mitä tehdä
Silmäni punaiseksi muuttuvat
En tiedä, mitä tehdä
Tuskaa niin paljon tunnen
En tiedä, onko mieli maassa
On mulla yhden kerran blues
Hurraa.
Valmista?
Kamera käy. -Okei.
Olemme täällä. Puhumme vanhemmista.
Siitä, millaisia...
Miten he ärsyttävät tai ovat kivoja, ihan miten vain.
Voitaisiin aloittaa -
ylisuojelevuudella. Vihaan sitä.
Haluaako joku aloittaa?
Vanhempani ovat kivoja, mutta joskus on mälsää,
koska he ovat liian suojelevia.
Olisi juttuja, mitä haluaisin tehdä,
ja he sanovat: "Et voi, sinulla on vamma."
He muistuttavat siitä, että olen pyörätuolissa.
He eivät tajua, että voisin tehdä kaikenlaista.
Luulen, että vanhemmat pelkäävät -
sanoa, että lapsi on vammainen,
invalidi tai mitä halutaankaan sanoa.
Ja...
Mielestäni kyse on enemmän pelosta kuin ylisuojelusta.
Olen äidistäni riippuvainen joissain asioissa.
En voi taistella häntä vastaan niin kuin haluaisin.
Mistä olet riippuvainen?
No...
Sellaisesta, mistä muutkin,
pyykkäämisestä ja sellaisesta...
Hän tilaa erityistarvikkeita,
kun tarvitsen ja sellaista...
Jos joskus en pysty johonkin,
niin äiti tekee sen.
Jos ärsyttää äitiä koko ajan...
Jos tappelee kaiken aikaa,
tulee hetkiä, jolloin hän ei halua auttaa.
Ajatteletteko, että vanhempamme -
ovat jyrkempiä?
Rankaisevatko he samoin kuin sisaruksia,
vai pitääkö olla varovaisempi?
Minulla on kaksi veljeä, ja he ovat saaneet olla vapaammin.
Mutta he ovat veljiäsi.
Se on yleispätevä väite.
Olemme melkein samanikäisiä.
Se on hänen vastuullaan.
Niin kauan kuin hän hyväksyy,
asia jatkuu samoin.
Kommentti häiritsi minua.
Niinkö? -Niin.
Ymmärsikö kukaan?
Osan?
Nancy taitaa puhua siitä,
mitä kaikki haluavat.
Olla joskus yksinkin.
Siis ajatella yksin.
Ja olla yksin.
Ja luulen,
että Nancy sanoo,
että häneltä evätään -
oikeus yksityisyyteen.
Onko se...
Kyllä. Totta.
Se on tärkeimpiä oikeuksia.
Kenellä muilla on samanlaisia ongelmia?
Leirillä tajusimme, että elämämme voisi olla parempaa.
Ihmisellä ei ole -
tavoitteita, jos hän ei tiedä mahdollisuuksista.
Järjestimme keskusteluita.
Ymmärsimme, että meidän piti -
alkaa tarkastella asioita yhdessä.
Myös leirin jälkeen.
Kun leiri päättyi,
jotkut vannoivat pitävänsä yhteyttä.
Oli aina mahdollisuus,
ettei joku tulisi seuraavana vuonna.
Viimeisenä iltana -
olimme yhdessä lähes koko yön.
Kukaan ei halunnut nukkua.
Se oli onnellinen yö,
mutta tiesimme aamulla itkevämme.
Palasimme takaisin, melkein kuin ajassa.
Siellä olimme veljiä ja siskoja.
Vein mukanani ajatuksia,
joita ei tunnettu kotikonnuilla.
Pidin värjättyjä paitoja. Afro kasvoi tosi isoksi...
Tällaiseksi.
Poltin suitsukkeita.
Kaikkea kumouksellista oli ilmassa, rauhanliike,
sodanvastainen liikehdintä, ja liityin heti mukaan.
Jenedin kautta tutustuin Alabaman ulkopuoliseen maailmaan.
Leiri oli kuin toinen maailma.
Oli ensimmäinen tyttöystävä, olin suosittu, ja...
Sitten palasin maailmaan, jossa oli vaikeaa.
Joskus koulun jälkeen menin nukkumaan -
pariksi tunniksi vain päästäkseni muualle.
Oli kavereita, mutta olin ainoa, jolla oli vamma.
Piti yrittää sopeutua.
Piti sopia maailmaan, jota ei ollut rakennettu minulle.
En ajatellut, että maailma voisi muuttua.
Useimmat kaltaiseni vammaiset eivät voi kulkea julkisilla,
koska meitä syrjitään -
rakentamalla vaikeapääsyistä arkkitehtuuria.
Nuo ovat portaat.
Sinun on siis pysyttävä...
Pitää kiertää kortteli.
Useimmat eläinlajit hylkäävät tai surmaavat -
ryhmänsä rammat lajitoverit.
Jotkin yhteiskunnat ovat olleet yhtä raakoja.
Vuosisatojen ajan kirjallisuutemme ja myöhemmin elokuvamme -
ovat esitelleet hirviömäisiä, väärinymmärrettyjä olentoja.
Tämän ehdollistamisen myötä olemme pitäneet vammaisia -
pelon, säälin tai inhomme kohteina.
Nyt pidämme heitä ihmisinä, joilla on haasteensa.
Judy Heumann on Disabled in Actionin,
vammaisten poliittisen järjestön, puheenjohtaja.
Yksi ongelmista, kun kasvaa vamman kanssa,
on se, että ihmistä ei pidetä miehenä tai naisena,
eikä hänen ajatella voivan aloittaa suhteita,
koska häntä pidetään vain vammaisena.
Tiedättehän... -Aseksuaalina.
Niin, ja... -Niin.
...epäillään kykyä tehdä jotain.
Tässä esimerkki.
Koulussamme on hissipalvelija,
joka, aina kun näkee...
LEIRIOHJAAJA, AKTIVISTI
...ihmisiä pyörätuoleissa, alkaa huutaa:
"Okei, pyörätuolit sisään."
Eikä ota huomioon...
Tiedättehän...
Ihmisiä pyörätuoleissa.
Hän näkee vain pyörätuolit.
En kai tuntenut häpeää vammastani.
Pikemminkin, että suljettiin pois.
Leirikokemus oli voimauttava,
koska voimautimme toisemme -
ymmärtämään, että asiat voisivat olla paremmin.
Disabled in Action aloitettiin nostettuani lakikanteen -
New York Cityn opetuslautakuntaa vastaan.
HÄN TAISTELI OPETTAAKSEEN
Saimme näkyvyyttä ja perustimme komiteoita.
Yksi ensimmäisistä DIA:n päämääristä -
oli laitoshoidon vähentäminen.
ERIKOISRAPORTTI
Yhteiskuntamme pitää piilossa joitain elämän osa-alueita.
Ohjelmamme muistuttaa niiden olemassaolosta...
VIIMEINEN HÄPEÄPILKKU
...ja vastuustamme ihmiskunnalle.
Muistan katsoneeni TV:tä eräänä iltana,
kun siellä alettiin näyttää ohjelmaa N.Y:n sairaalasta -
nimeltä Willowbrook.
Aamun usva loi aavemaisen tunnelman,
kuin olisimme kauhuelokuvassa.
Sisälle päästyämme huomasimme tunteen olleen oikeutettu.
Lääkäri varoitti näyn olevan ikävä.
Se oli kauhistuttava.
Vain yksi hoitaja kenties 50:lle vakavasti vammaiselle lapselle.
Lapset makasivat alasti lattioilla ulosteen tahrimina -
ja hiljaa valittaen.
Surullista vaikerrusta on mahdotonta unohtaa.
Se oli järkyttävää. Kuinka sellainen oli mahdollista?
Lapset eivät kykene itse syömään.
Hoitajia on vähän ja aikaa ei riitä.
Kolme minuuttia per lapsi.
Kuinka paljon aikaa oikeasti tarvittaisiin?
Niin paljon kuin meidänkin lapsemme -
tarvitsisivat aamupalaansa.
Yhtäkkiä muistin, että eräänä kesänä -
Camp Jenedillä oli ollut poika Willowbrookista.
Muistan olleeni kahviossa ja nähneeni,
kun hän söi niin paljon kuin pystyi.
Hän oli niin...
Hän ahmi, kunnes oksensi.
Kuin hän olisi tullut villistä luonnosta.
Mikä on seuraus, kun aikaa ruokailuun on kolme minuuttia?
Kuolema keuhkokuumeeseen.
En ollut nähnyt tällaista laitosta sisältä käsin.
Vallitseva kaaos pelotti minua,
sillä ymmärsin, että minä ja ystäväni -
olisimme voineet joutua tuohon laitokseen.
Tuohon aikaan ihmiset eivät ajatelleet,
mikä maamme laitoksissa oli vikana.
Kansalaisoikeusliike taisteli tuolloin,
ja se loi tilaisuuden puhua syrjinnästä -
ja siitä, mitä pitäisi tehdä.
KAUNOTAR JA RAMPPI
Syrjinnänvastaisia lakeja ei ollut liittovaltion tasolla.
Mutta senaatin ja edustajainhuoneen jäsenet -
yrittivät löytää mahdollisuuksia.
Vuoden 1972 kuntoutuslaki oli täydellinen keino.
Loppuun oli piilotettu artikla 504 -
syrjinnänvastaisuudesta.
Se oli muotoiltu 60-luvun kansalaisoikeuslain pohjalta.
Sen sisältönä oli, että liittovaltion rahoittamat -
sairaalat, koulut, joukkoliikenne ja niin edelleen,
eivät saaneet syrjiä.
Se oli juhlahetki.
Ja Nixon hylkäsi sen.
Presidentti käytti veto-oikeuttaan ja hylkäsi lakiesityksen,
koska hänen mukaansa se maksaisi liikaa.
Olisi taloudellisesti mahdotonta -
asentaa hissit ja rampit kaikille asemille.
Se maksaisi hirvittäviä määriä.
NYC:N LIIKENNELAITOS
Kysymyksenä tässä on,
kuinka moni siitä oikeasti hyötyisi?
DIA päätti järjestää mielenilmauksen New Yorkissa -
Nixonin toimiston edessä.
Päätimme istua kadulla -
ja katkaista liikenteen.
Puoli viiden aikaan muodostimme suuren kaaren.
Katkaisimme reitit.
Meillä oli huutomme.
"Barrikadeille!" Judy huusi sen.
Muistan olleeni maassa ja isojen rekkojen lähestyneen.
Se oli aikamoista.
Epätavanomainen mielenilmaus.
ENTINEN WILLOWBROOKIN LÄÄKÄRI
Ei oltu totuttu näkemään niin paljon väkeä pyörätuoleissa.
Täytyi perääntyä.
Oli pakko perääntyä,
jos oli eri puolella kuin tämä nainen.
Uutisjahti ei lopu. Tämä on...
Radio kuulutti: "Halvaantuneet pysäyttivät liikenteen."
Meitä oli vain 50.
Katkaisemalla yhden kadun pysäytimme koko kaupungin.
Nuo mielenosoitukset olivat ensimmäinen kerta,
kun radikaali agenda otti askeleen.
Kun kuulin DIA:sta, halusin liittyä,
mutta usein en voinut koulun takia.
Judy lähetti kutsut tapahtumiin -
ja mielenosoituksiin,
ja kun kutsu tuli
Martin Luther Kingin muistojuhlaan, oli mentävä.
Lähdin junalla Hartsdalesta.
Grand Centralin asema on aivan valtava.
En löytänyt ramppia tai hissiä.
Piti kiivetä pyörätuolista ja raahata sitä perässäni -
porras portaalta, tuoli ylös...
Eteenpäin, tuoli ylös, eteenpäin.
Onnistuin.
Olin siellä Pat Figueroan, Camp Jenedin ohjaajan kanssa.
Keväällä 1973 -
päätimme järjestää taas mielenosoituksen.
Olimme pieni joukko ihmisiä.
Emme saaneet kansallista mediahuomiota,
koska mukana ei ollut veteraaneja.
Silloin elettiin Vietnamin sodan aikaa.
RAUHA NYT
LOPETTAKAA SOTA
He valehtelivat Vietnamista -
ja kaikesta mahdollisesta.
VIETNAMIN VETERAANIT SOTAA VASTAAN
Valehtelivat Watergatesta sekä kohtelustamme.
He valehtelevat fyysisesti vammaisten -
ja kehitysvammaisten kohtelusta.
Halusimme saada Washingtonin vammaiset liikkeelle -
ilmaistaksemme yhteisömme tuntemuksia.
Yhdessä olemme vahvempia,
ja meidän on laajennettava resurssejamme,
jotta emme taistele toisiamme vastaan -
vaan voimme kaikki saada tarvitsemaamme palvelua.
Siitä tässä on kyse.
Amerikassa on vähemmistö,
joka on vasta hiljattain alkanut nostaa ääntään.
He kohtaavat syrjintää ja ennakkoluuloja työelämässä,
kouluissa, liikenteessä ja lähes kaikessa siinä,
mitä yhteiskunta pitää tavallisena elämänä.
He ovat kärsineet hiljaa, mutta nyt asia muuttuu.
He ovat organisoituneet ja aktivoituneet.
Mitä haluamme? -Oikeutemme!
Milloin? -Nyt!
Mitä haluamme? -Oikeutemme!
Milloin? -Nyt!
Viimein Nixon luovutti poliittisen paineen alla -
ja allekirjoitti uudistuksen.
Mutta uudistuksia ei toimeenpantu.
Olin päässyt collegesta -
ja palasin asumaan kotiin -
Bronxissa.
Olin eristyksissä.
Kaipasin Jenedin leirielämää.
Oli otettava rohkea askel.
Olin harjoittelijana -
United Cerebral Palsylla.
Minulla oli suhde -
bussikuskiin.
Tiedättehän,
en tullut enää nuoremmaksi -
enkä halunnut kuolla neitsyenä.
Yhtenä yönä tunsin -
hirveää vatsakipua.
Kirurgin mukaan -
sen täytyi olla umpilisäketulehdus.
Menin leikkaukseen,
ja umpilisäke poistettiin.
Lääkärini tuli -
tekemään gynekologisen tutkimuksen -
ja sanoi: "Tiedätkö,
sinulla saattaa olla tippuri."
Lyhyen hetken ajan -
olin ylpeä itsestäni.
Mutta sitten,
kun mietin sitä,
se johtui vain siitä,
että kirurgi oli ajatellut,
etten voisi olla seksuaalisesti aktiivinen.
Katsohan nyt minua.
Kuka haluaisi seksiä kanssani?
Joten silloin -
minä päätin -
palata kouluun -
tekemään maisterintutkinnon -
seksuaalitieteessä.
Se oli lippuni -
pois Bronxista.
TÄTÄ T-PAITAA PITÄÄ AISTILLINEN NAINEN.
Pääsin high schoolista viimein 1974 -
ja päädyin UC San Diegoon 5 000 kilometrin päähän.
Aioin opiskella äänitekniikkaa -
työskennelläkseni Grateful Deadin kanssa.
Kaliforniassa elämä avautui.
Halusin käyttää mahdollisuudet hyväksi.
Yritin opetella surffaamaan.
Kerran vakuutin ystävälle, että osaisin ajaa moottoripyörää.
Kuulostaa ehkä absurdilta, mutta tunsin ylittäneeni vammani.
Ensimmäisen vuoden aikana -
kuulin, että leirin väkeä oli muuttanut Berkeleyyn.
Ajelin Deadin konsertteihin -
ja törmäilin aina Al Levyyn.
Al oli todellinen "Dead Head".
Bay Arean meno oli villiä.
Ei tarvinnut miettiä sopeutumista, kuten San Diegossa.
Siellä oli kehkeytymässä radikaalien vammaisten liike,
jossa he loivat itselleen omaa maailmaa.
Itsenäisen asumisen keskus CIL on ainutlaatuinen,
koska vammaiset johtavat toimintaa itse -
toimien mallina koko maalle.
Keskuksessa vaikeasti vammaiset auttavat itseään.
Lienee ensimmäinen kerta, kun vakavasti vammaiset henkilöt...
KESKUKSEN JOHTAJA
...ovat tehneet yhteistyötä ratkaistakseen yhteisiä ongelmia.
Ed Roberts otti yhteyttä kysyäkseen, haluaisinko tulla Berkeleyyn.
En halunnut lähteä yksin.
Sanoin D'Angelolle:
"Mitä jos muuttaisimme Berkeleyyn?"
Olimme sitten kämppiksiä.
Haluan nähdä sisukkaita vammaisia ympäri maailman.
Ihmisiä, jotka eivät hyväksy kieltoja -
kysymättä syitä.
Juuri se on CIL:ssä niin tärkeää.
Se ei ole mikään kortti, jonka saa ovella,
vaan ikään kuin vaatimus, jota odotamme kaikilta,
eli jos et kunnioita itseäsi -
ja vaadi sitä, minkä uskot ansaitsevasi,
et myöskään saa sitä.
Löysin ensi kertaa kodin,
kun tulin Berkeleyyn ja CIL:iin.
Olin teeskennellyt, ettei minulla ollut vammaa.
Pystyin kävelemään. Piilotin kepin sohvan alle,
mutta murehdin hetkeä, jolloin täytyisi nousta -
ja ontumiseni paljastuisi.
KIRJAILIJA JA AKTIVISTI
En tajunnut taakkani raskautta, ennen kuin -
löysin porukan, jonka kanssa en teeskennellyt.
Korjauspajassa on kaikkea.
Jopa laitteita sähköpyörätuolien korjailuun.
Keskus tarjoaa myös kuljetusta.
Julkisesti rahoitetun projektin -
tavoite on tehdä heistä riippumattomia toimijoita.
Kuinka voin auttaa?
HOITAJIEN SIJOITTAMINEN
Löydämme kyllä sinulle hoitajan.
Annan sinulle listan hoitajista,
joilla on sopiva aikataulu,
ja heidän numeronsa.
Kuulostaa hyvältä. -Ja me autamme täällä.
Anteeksi.
Jos haluat asua talossa, se on oikeutesi.
Jos haluat kolmion,
yritämme auttaa sinua löytämään sellaisen.
Näin haet avustusta hoitajaa varten.
Haluatko, että tuon jotain?
Joo. -Mitä?
Jäätelöä? Mitä muuta?
Ja karkkia.
Kun Camp Jenedin väki alkoi tulla,
he olivat aina yhdessä.
Jos tutustui yhteen -
ja halusi nähdä perjantai-iltana,
se tarkoitti, että väkeä tuli mukaan -
aina enemmän.
Leiri kulki mukana.
Kiertävä Camp Jened -show.
Kuinka kuulin siitä ensi kertaa?
Tietysti Steveltä, joka oli siellä.
Neilillä oli tietokonekurssinsa.
Tulin Kaliforniaan -
tekemään jatko-opintoja tietojenkäsittelyssä.
Ensimmäisenä viikkona Berkeleyssä -
pääsin moottoroituun tuoliin -
ensi kertaa elämässäni.
Se oli vapauttavaa.
Minut vietiin halloween-juhliin CIL:ssä.
Muistan sen päivän...
Voi taivas!
Kaikki olivat huppelissa.
Kaikki rammat olivat naamiaisasuissa.
Ja...
Olin aina ajatellut, että piti piilotella.
Sitä ei halunnut huomiota.
Ja siinä he olivat, ylpeinä.
Se iski lujaa. Tämä oli jotain erilaista.
Jotain tosi erilaista.
Seuraavana Steven Hofmann, 28.
Hän on ammatiltaan transvestiitti.
Työskentelee mielellään vammaisten lasten ja muiden eläinten kanssa.
Tavoitteena tulla päättömäksi ameebaksi,
jolla on paljon isoja ja isovehkeisiä poikaystäviä.
Jos on vammainen ihminen -
ja sattuu omaamaan -
vetäytyvän luonteen,
on todella pulassa.
Iltaa, Judy. Mukava nähdä.
Kuinka tilanne on muuttunut?
Oletko yhä yhtä vihainen kuin silloin?
Olen tainnut yrittää muuttaa -
osan siitä vihasta myönteiseksi toiminnaksi.
Lakimuutos tehtiin,
mutta sitä ei ole juuri noudatettu.
Liittovaltion laki -
kieltää vammaisten syrjinnän.
Vammaisorganisaation mukaan lakia ei ole noudatettu.
Tänään on osoitettu mieltä -
terveysministeriön paikallistoimistojen edessä.
Carter oli valittu.
Sanottiin, että säädöksiä alettaisiin noudattaa,
mutta kun Califanosta tuli -
terveysministeriön päällikkö, hän alkoi arvioida asiaa.
Vammaiset osoittivat mieltään terveysministeriön edessä.
He syyttävät ministeri Califanoa viivyttelystä -
vuoden 1973 vammaislain toimeenpanossa.
Olemme olleet samassa tilanteessa...
KUUROJEN LIITTO
...lähes kolme vuotta,
mutta kun hra Califanosta tuli ministeri,
hän sanoi: "Peli on nyt muuttunut."
Ei meille. Jatkamme yhä samaa peliä.
504! 504! 504!
MINISTERI, TERVEYSMINISTERIÖ
Olen tutkinut säädöksiä.
Niihin liittyy vaikeita kysymyksiä.
Viime hallinnolta kului -
2,5 vuotta päättää, että he eivät aio edetä.
Minulla on ollut 2,5 kuukautta.
Miksi ette voi ryhtyä toimeen?
Haluan olla varma, että ymmärrän ne...
Ei! Yksi laki! -Minä...
Ei toukokuussa, nyt!
Kuulimme, että lobbaajia oli tulossa,
ja he halusivat muutoksia säädöksiin.
Koulut, yliopistot ja jopa sairaalat -
eivät halunneet käyttää rahaa remontointiin.
Tunsimme, että se oli pakkotilanne.
Täytyi toimia nopeasti.
Meille kerrottiin, kuten kuulitte, että heidän virheidensä vuoksi -
emme tule saamaan...
kansalaisoikeuksiamme.
Allekirjoita tai eroa!
Osa protestoijista vannoi pysyvänsä paikalla,
kunnes Califano allekirjoittaisi.
Tämä liittouma on osa kansallista liikettä,
ja me jatkamme taistelua oikeuksiemme puolesta.
En edes tiennyt kansallisesta liikehdinnästä.
En tiennyt, mikä 504 oli.
TOIMITTAJA
Olin tyttö Texasista.
SÖÖTEIN KÄVELY
Kun olin 22, juuri collegen lopettanut,
olin matkalla kotiin, kun rekka ajoi päälleni.
Minusta tuli alaraajahalvaantunut.
Minulla oli tavanomaisia -
ennakkoluuloja vammaisuudesta ja vammaisista,
ja nyt olinkin itse yksi heistä.
En ollut koskaan nähnyt niin monia -
eri vammoja omaavia ihmisiä yhteen kokoontuneena -
ja huutamassa oikeuksiensa puolesta.
En ajatellut sen koskevan minua.
Soitin Ms. Magazineen ja sain heiltä toimeksiannon.
Palasin paikalle kameroineni.
Alueen väen on pidettävä yhtä.
Olemme maamme väkevin poliittinen voima.
Olemme nuoria, herkkiä ja älykkäitä.
Pysytään yhdessä.
Siskoni pyysi minua mielenosoitukseen.
PROTESTIJOHTAJA
Sanoin: "Okei, kokeillaan."
Sitten joku yhtäkkiä sanoi:
"Mennään sisälle rakennukseen. Mitä me ulkona teemme?"
Suuntasin rakennusta kohti.
Puheet olivat päättyneet, ja seurasin väkijoukkoa sisälle.
300-henkinen joukko nousi neljänteen kerrokseen -
ja meni aluepäällikön toimistolle.
Mitä hän tekee, kun näkee kaikki nämä pyörätuolit?
ALUEPÄÄLLIKKÖ, TERVEYSMINISTERIÖ
504! 504! 504!
Emme pyydä kohtuuttomia.
Haluamme, että pyydätte saada puhua -
Joseph Califanolle.
Hra Lebossi, ministeriön lakimies, on nimetty henkilöksi,
jonka kanssa on neuvoteltava, ja jos...
Mitä kauemmin istuin toimistossa kuunnellen jaarittelua,
sitä vihaisemmaksi tulin,
ja ihmiset alkoivat ajatella, ettemme voisi lähteä,
koska kukaan ei tiennyt, mistä puhuimme,
vaikka tiesimme, että he yrittivät purkaa lain.
Kello läheni kuutta eikä kukaan ollut lähdössä.
Ajattelin: "Täytyy kai sitten yöpyä täällä."
Kitty, minä ja muutamat muut äänestimme...
PROTESTIJOHTAJA
...ja kysyimme: "Kuinka moni jää yöksi?"
Niin se alkoi.
504! 504! 504!
Judy sanoi: "Tuo hammasharja."
Vastasin: "Okei."
Sanoin: "Judy, en ollut valmistautunut."
PROTESTIJOHTAJA
Judy sanoi: "Sinun pitää jäädä."
Solidaarisuus aina
Totuus jatkaa kulkuaan
1. PÄIVÄ
Tämä tänään. Selvä?
Kuinka moni ei pysty nukkumaan lattialla?
Bay Area oli parhaiten organisoitu.
Meillä oli tietotaitoa jatkaa mielenosoituksia.
Terveysministeriön toimistolla istumalakko jatkuu kolmatta päivää.
Kuuma vesi on katkaistu kerroksesta,
jonka vammaiset ovat vallanneet.
FBI katkaisi puhelinlinjat.
Emme saaneet kommunikoida.
Mietimme, mitä tehdä.
Kuurot nostivat kätensä.
"Me tiedämme."
Joku viittoisi ikkunan kautta.
Niin me kommunikoimme ulkopuolella olevien kanssa.
Eräs kaveri, joka nukkuu tuolla,
rakensi meille jääkaapin.
Hän kiinnitti muovia ilmastointilaitteeseen -
ja rakensi kaapin pahvista ja muusta.
Olemme voineet pitää tarvikkeita kylmässä.
Paljon väkeä pohti, kuinka syödä ja kuinka peseytyä.
"Mistä saamme ruokaa? Entä peittoja?"
PROTESTIJOHTAJA & MUSTA PANTTERI
Brad Lomax sai idean soittaa Mustille panttereille.
Brad kykeni tuskin puhumaan,
mutta hän osasi viittoa asiansa.
Pantterit toivat lämmintä ruokaa illalliseksi -
ja jättivät ruokaa aamiaiseksi ja lounaaksi.
Ilmaiseksi. Ilman mitään.
Tapaamisen jälkeen sanoin eräälle: "En tajua.
Eihän teillä ole isoja resursseja."
Heillä oli oma keittiö Oaklandissa.
"Miksi ruokitte meitä?"
Hän sanoi:
"Yritätte tehdä maailmasta paremman.
Sitä mekin yritämme.
Haluamme maailmasta paremman kaikille.
Jos siis jäätte nukkumaan näille lattioille,
varmistamme, että saatte ruokaa."
Niin me selvisimme.
Meillä on kahvio ja kokoushuone.
Meillä on petejä, patjoja ja ruokaa.
Uskomatonta.
Meitä tuettiin laajalti myös vammaisyhteisön ulkopuolelta.
Ammattiliittojen jäsenet ja kansalaisoikeusjärjestöt.
Meillä oli suhteita paikallishallintoon.
Pormestari tuki meitä.
SAN FRANCISCON PORMESTARI
Eräs Sacramenton edustaja lähetti patjoja.
Glide Memorial Churchia johti edistysmielinen pastori.
Olemme ihmisiä, jotka uskovat vapautukseen.
Oikea paikka, oikea aika.
Eräs nainen, jolla oli iso lesbobaari East Bayssä,
tuli kysymään: "Mitä tarvitsette?"
Vastasimme, että olemme kyllästyneet likaisuuteen.
Hänen kumppaninsa oli hoitaja,
ja he toivat ison määrän pesuaineita.
He vain ilmestyivät.
Kaikki halukkaat saivat tukanpesun.
Luoja, kuinka hyvältä tuoksuu.
Iloiset lapset.
Ja teinit!
Meitä ei siirretä.
Ette voi kuvitella, millaista se oli.
Se oli kuin leiri.
Olimme oppineet kaiken leirillä.
Camp Jenediltä moni -
leiriläinen ja ohjaaja...
JENEDIN OHJAAJA
...päätyi mukaan.
JENEDIN LEIRILÄINEN
...nyt luettelemme -
huomisten puhujien nimet.
Oli monia eri komiteoita, jotka työskentelivät viestinnän,
ruoan, lääkinnän ja muiden alojen parissa.
...säädökset, joista päätimme tammikuun kokouksessa,
ja hän yrittää sumentaa asiaa...
Judy huolehti, että kaikki saivat suunvuoron.
...nälkälakko. Kuka tahansa haluaakin...
Emme voineet aloittaa koskaan ilman viittomakielen tulkkia.
Kokoukset jatkuivat aamukolmeen.
Ihmiset tarvitsevat tunteen, että he voivat muuttaa asioita.
Muutoin he eivät olisi jääneet.
Meistä on tulossa liittouma.
Mitä enemmän keskustelemme, vaihdamme ryhmiä,
sitä enemmän ymmärrämme omia vammojamme.
Kun opimme viittomakieltä ja pistekirjoitusta -
ja opimme piilossa pysyvistä vammoista, kuten epilepsiasta ja artriitista,
opimme kaikki toistemme vammoista -
ja meistä on tullut kiinteämpi ryhmä.
4. PÄIVÄ
Mielenilmaus jatkuu neljättä päivää.
Tämä on suurin ja pisin protesti,
jonka vammaiset ovat alueella järjestäneet.
Ongelma on yhä sama kuin tiistaina.
Kuinka saada Washingtonin huomio.
5. PÄIVÄ
Oli hämmästyttävää, että niin moni jäi.
6. PÄIVÄ
He joutuivat kokemaan kovia.
7. PÄIVÄ
Ei ollut hengityslaitetta.
Ei henkilökohtaisia avustajia.
Katetreja ei ollut saatavilla.
Minunkin on vaikeaa huolehtia kehostani.
Siellä oli halvaantuneita, jotka eivät pysty -
kääntymään öisin välttääkseen hiertymät.
Entä lattialla nukkuminen? Se voi olla katastrofaalista.
Kuin meidät olisi haluttu hengiltä.
Vammaiset tietävät, millaista se on.
Maailma ei halua meitä. Se haluaa meistä eroon.
Elämme siinä todellisuudessa, joten pohdimme aina:
"Selviänkö minä? Puolustaudunko?
Taistelenko?" Sitä pohdimme aina.
Voitte kutsua sitä vihaksi, minä kutsun sitä paloksi.
Pitää olla valmis toimiin, muuten ei onnistu.
Voin tehdä töitä. Pääni ja käteni toimivat.
Monet meistä voivat. Sitä yritämme sanoa.
Poistetaan esteet.
Osa meistä meni nälkälakkoon.
Joimme muutaman lasin nestettä päivässä.
Judyn täytyi tuntea kovaa painetta.
Siinä oli paljon vastuuta, ja Judy oli se, joka sanoi,
yhdelle kerrallaan:
"Voitko jäädä vielä päiväksi?
Voitko jäädä vielä päiväksi?"
Siten he sen tekivät. Päivä kerrallaan.
Rakennus on ollut vallattuna 11 päivää.
Tuki on kasvanut päivä päivältä.
Tukijoukkojen huudot kantautuvat -
sisälle terveysministeriöön.
Olin Channel 7:lla, jonka tilat olivat -
aivan nurkan takana ministeriöstä.
Paikallinen media sivuutti asian lähes täysin.
TOIMITTAJA
Olin käytännössä ainoa, joka uutisoi.
Evan White periaatteessa liittyi meihin.
Hän teki TV-juttuja alusta loppuun.
Minulla oli etuoikeus -
saada osallistua heidän strategiaistuntoihinsa.
Olin taivaassa, kun sain sellaisen jutun.
Pidän väestä, joka osaa ravistella.
Yritimme ajaa asiaamme, ja yksi idea oli,
että pyytäisimme kongressin rakennukseen -
pitämään kuulemiset siellä.
Emme voineet lähteä.
He vaativat Artikla 504:n allekirjoittamista.
Kongressiedustajat Burton ja Miller -
kuuntelivat heidän vaatimuksensa.
Puheenvuoroni kumpuaa taistelunhalusta sekä tuesta,
jota vammaiset ympäri maan osoittavat meille.
Tämä on alku kansalaisoikeusliikkeelle,
ja olemme ylpeitä, että olette auttamassa hankettamme,
joka olisi pitänyt aloittaa jo kauan sitten.
Califano, ministeriön päällikkö,
lähetti sijaansa raukan nimeltä Eidenberg -
kongressiedustajien järjestämään kuulemiseen.
Juuri nyt Washingtonissa analysoidaan -
erilaisia kysymyksiä, kuten:
Pitäisikö huumeidenkäyttäjät ja alkoholistit ottaa mukaan?
Kuinka paljon kouluilta ja sairaaloilta -
vaaditaan remontointia?
Hän esitteli yli 20 muutosta,
joissa oli mukana häpeällinen idea "tasavertaisuudesta erillään".
Koulupiirit saivat valita yhden koulun,
jonne vammaiset lapset -
laitettaisiin.
Mitä se oli? Erillään, mutta samanarvoisia.
Se oli Califanon omaa sirkusta.
Hän lähetti tämän raukan lukemaan sanansa,
koska halusi meidän palaavan ruotuun.
Sitten hän lähti salista.
Edustaja Burton sanoi: "Ei, ei."
Hra Eidenberg lukitsi itsensä toimistoon.
Burton potkaisi oveen, ja viimein Eidenberg tuli ulos.
Burton raahasi Eidenbergin takaisin,
laittoi hänet istumaan eteen kasvokkain yleisön kanssa,
jotta hän voisi kuunnella heitä.
Jonkun on valettava betonit.
KONGRESSIEDUSTAJA
Jonkun täytyy purkaa seiniä -
ja jonkun järjestää opettajia ja luokkia valmiiksi.
Se on hinta, jonka olemme valmiita maksamaan,
jotta ihmisille luodaan mahdollisuudet.
Artikla 504:stä riippumatta -
oli tapaus Brown vastaan opetuslautakunta...
Häirintä...
Vammaisten henkilöiden oikeuksien puuttuminen -
ja se, että siitä pitää keskustella,
on niin sietämätöntä, että sitä on vaikea selittää.
Joka kerta, kun puhutaan "tasa-arvoisuudesta erillään",
vammaisten ihmisten tyrmistyneisyys...
Se tulee jatkumaan, se syttyy aina uudelleen.
Rakennuksia tullaan valtaamaan lisää,
kunnes alatte viimein ymmärtää tilanteemme.
Emme enää salli valtion sortaa vammaisia.
Lakia pitää alkaa noudattaa.
Emme enää salli erottelua.
Emme salli enää keskustelua erottelusta.
Arvostaisin, jos ette nyökkäilisi hyväksyvästi,
sillä en usko teidän ymmärtävän, mistä puhumme.
On hetkiä, jolloin historian kulku muuttuu.
Judyn keskustelu miehen kanssa -
oli sellainen hetki monille.
Mitä Califano oikein mietti?
Hän ajatteli voivansa sivuuttaa meidät.
Se oli todella tärkeää johtajien päättämisen vuoksi.
"On mentävä Washingtoniin. Haastettava hänet."
15. PÄIVÄ
Tänään 25 hengen delegaatio -
matkusti pääkaupunkiin -
toivoen voivansa esittää vaatimuksensa presidentille.
Olemme toiveikkaita.
Olemme saaneet paljon tukea eri järjestöiltä,
jotka ovat mahdollistaneet matkamme.
Toivomme, että palaamme -
allekirjoituksen kanssa.
Päättäväinen matka alkaa San Franciscosta.
Evan White, Channel 7:n uutiset.
Oli tärkeää, että he tietäisivät heti,
että olimme tosissamme.
Sanoin: "Mitä teemme nyt?"
"Voisimme nukkua."
Vastasin: "Ei käy.
Menemme istumaan -
Califanon talon eteen.
Pidämme huolta, että hän tietää meidän tulleen."
Esteetöntä kuljetusta ei ollut,
joten koneistajien liitto lainasi rekkaansa...
TUEMME VAMMAISIA
...ja niin pääsimme liikkumaan Washingtonissa.
Kun liikuimme, istuimme pimeässä,
emmekä tienneet, missä olimme, ennen kuin pysähdyimme -
ja takaovi avattiin.
Menimme suoraan Califanon talolle -
ja pidimme kynttilävalvojaiset.
Poliisit tulivat heti paikalle,
mutta kun he näkivät pyörätuolit ja kävelysauvat,
he eivät halunneet taistella.
He pysäköivät toiselle puolen ja vain katselivat koko yön.
Kun aurinko nousi,
Judy ja Evan White kameramiehineen koputtivat Califanon oveen.
Hän ei tullut ulos.
Joku sanoi hänen karanneen takaovesta.
Presidentin perhe käytti sivuovea -
poistuessaan tänään kirkosta.
Niin Carterit välttyivät kohtaamasta -
20 vammaista mielenosoittajaa.
Yli sata henkeä -
marssi tänään Valkoisen talon edessä.
Näyttää siltä, että Carter ei ota heitä vastaan,
vaikka he matkustivat San Franciscosta saakka.
22 hengen lähdettyä meitä jäi vielä paljon San Franciscoon.
22. PÄIVÄ
FBI nosti silloin kierroksia.
Kolmelta yöllä palohälyttimet soivat ja varoiteltiin pommeista.
Meidän ainoa tehtävämme... Tiedättehän Judyn.
"Ette lähde, ennen kuin soitan."
"Hyvä on. Emme lähde sitä ennen."
Pelkäsimme Judy Heumannin pettymistä -
enemmän kuin FBI:n pidätystä.
Väki Washingtonissa oli stressaantunut.
Sen piti olla hieno finaali.
Sen piti saada isoja juttuja aikaan, mutta niin ei käynyt.
Emme tienneet, mitä tapahtuisi.
Kolme kertaa sillä viikolla olimme nukkumatta 36 tuntia.
Johtajat pysyivät kovina ja kysyivät: "Miten voisitte luovuttaa?
Sen täytyy tapahtua. Jos ei nyt, milloin?
Tiedättekö, missä Dennisin keppi on? -En.
Tiedättekö, missä Dennisin keppi on?
Sisällä ei saa polttaa.
On mentävä, koska me emme...
Ei voi istua kitaran päälle.
Lattialla on tilaa yhdelle.
Judy, laula jotain.
Ellen, onko Bob Perkins siellä?
Nicky taisi mennä hakemaan.
Kysy, haluaako hän tulla kyytiin.
Okei.
Odota. -En pidä tuosta, Reggie.
Olet varmasti huomannut...
Yks, kaks, kolme, neljä! Läpi menee 504!
23. PÄIVÄ
Yks, kaks, kolme, neljä! Läpi menee 504!
Voi olla protokollan vastaista...
Niin on. -Matkustin kaukaa.
Miksi ette tavannut mielenosoittajia?
San Franciscossa on laiton mielenosoitus.
Se ei ole mielestäni sopivaa.
Ettekö sopinut tapaavanne heidät ja peruitte sitten?
Kiitos.
Hän sanoi, ettei ole sopinut,
koska kyseessä on laiton toiminta.
Evan White oli valmis lähettämään materiaalinsa San Franciscoon -
Channel 7:lle, ja silloin oli teknikkojen lakko.
ABC:n asemat koko maassa eivät saaneet paljon uutisia,
joten ABC:n lakkorikkurit -
panivat uutisjutun kaikille kanavilleen.
Evan White, Washington, D.C.
Yks, kaks, kolme, neljä! Läpi menee 504!
He alkoivat kokea hieman vastustusta.
Califanon kaltaiset -
eivät välittäneet San Franciscosta,
mutta juttu oli nyt kaikkialla.
24. PÄIVÄ
Kiitos.
Ei varjoja.
Sitten, ilman fanfaareja -
ja ilmoittamatta lehdistölle tai edes meille,
Califano allekirjoitti säädökset niin kuin halusimme.
Tämä vaatii asenteidemme,
ajattelumme ja toimintamme uudistamista -
suhteessa miljooniin amerikkalaisiin.
Kun se oli ohi, Dusty Irvine jakoi leipää ystävilleen.
NÄLKÄLAKKO ON LOPPU!
Hän oli nälkälakossa.
Hän söi ensi kertaa 23 päivään.
Washingtonissa vammaisten edustaja oli tyytyväinen.
Kongressi, lehdistö ja amerikkalaiset -
ovat nähneet, että meillä on sisua -
ja älyä kuin kenellä tahansa.
Vammaiset eivät ole vammansa takia -
yleensä sairaita.
Uuden lain mukaan vammaiset lapset -
saavat oikeuden käydä julkista koulua.
Tätä muutosta on odotettu pitkään.
Se olisi pitänyt tehdä 20 vuotta sitten.
Oletko silti iloinen vai yhä huolestunut?
Olen todella iloinen.
Maamme on heräämässä.
Viimeinkin kaiken tämän paineen -
ja nöyryyttävän kohtelun jälkeen,
jota jouduimme Washingtonissa ja San Franciscossa kokemaan.
Uskoimme, että voisimme lyödä USA:n hallituksen.
Emme ainoastaan uskoneet...
Me hitto vie teimme sen.
Tiedäthän? Ja se on kuin...
Ja teimme sen yhdessä.
Istumalakkomme sai aikaan sen, että kaikki nämä ihmiset -
kuuroista kehitysvammaisiin,
oppimisrajoitteisiin ja sokeisiin...
Mukana oli todella laaja-alainen joukko.
Kaikki sanoivat:
"En ole kuullut tarinaasi, mutta uskon sinua,
kun kerrot kokemuksistasi laitoksessa.
Uskon kokemuksiisi erityisluokalla. Uskon sinua."
Kuulimme toistemme totuudet.
Annoimme toisillemme tukea.
"Näen sinut. Uskon sinua."
Itsetuntoni oli maassa, kun vammauduin,
joten on selvää,
että kun 504:n mukaan minulla olikin arvoa,
se todella kosketti.
Tunsin ylpeyttä siitä, että kuuluin tähän yhteisöön.
Paljon ylpeyttä.
Voitimme!
Näytimme voimamme, rohkeutemme ja sitoutuneisuutemme!
PROTESTIJOHTAJA
Että me syrjäytetyt -
ja piilotellut, muka raihnaat ja heikot,
pystyimme haastamaan hallituksen -
ja voittamaan!
Vuoden kuluttua protesteista valmistuin collegesta.
Pääsin vihdoin leirifrendien luo Berkeleyyn.
Pääsin unelmatyöhöni -
äänisuunnittelijaksi Berkeley Repertory Theatreen.
Ensimmäisinä kahtena vuotena -
ei ollut esteetöntä pääsyä.
Piti nousta ulkona olevat rappuset.
Talven lopussa matosta kasvoi sieniä.
Mutta koska säädökset oli hyväksytty,
fyysinen maailma ympärilläni alkoi muuttua.
Hei, Judy. -Mitä kuuluu?
Artikla 504 on johtanut useisiin muutoksiin liikenteessä,
terveydenhuollossa, koulutuksessa ja työelämässä.
Yliopistojen täytyy tehdä laitoksistaan esteettömiä -
ja tarjota tulkkeja ja lukijoita kuuroille ja sokeille.
Valtion rahoituksella rakennettavat rakennukset -
täytyy tehdä pyörätuoliystävällisiksi.
Berkeleyn kaduilla voi huomata -
vammaisoikeusliikkeen saavutukset.
Käyttäjien suunnittelemat rampit auttavat kulkemaan lähes mihin tahansa.
Vaikutukset ovat valtavat.
Teatterimme aloitti uusissa tiloissa vuonna 1980.
Artikla 504:n vuoksi siitä piti tehdä esteetön.
Kun esteet ympärillä alkoivat kadota,
ymmärsin, että itselleni asettama rima -
siitä, että minun piti ylittää vammani, oli tehnyt hallaa.
Olin kieltänyt osan itsestäni.
Valmiina, ääni. Kolme, neljä.
Haluaisin sanoa, että olen iloinen, kun olen täällä, mutta...
Sano vain. -Tuemme sinua.
Sano vain.
Toisaalta mietin, että pitäisi sanoa kaiken olevan mahtavasti,
mutta se ei vastaisi totuutta.
Olen kyllästynyt olemaan kiitollinen esteettömistä WC:istä.
Olen kyllästynyt siihen,
sillä jos tunnen pakkoa -
tuntea kiitollisuutta niistä,
milloin voin koskaan olla tasa-arvoisessa asemassa?
Vuosikymmenten ajan olemme kasvattaneet alijäämää -
ja siirtäneet velkaa tulevaisuuteen ja lastemme hartioille -
nauttiaksemme nykyhetken mukavuuksista.
Toukokuussa kongressin oli määrä äänestää budjettiehdotuksista.
Vammaisten tukemisen tulevaisuus näytti heikolta.
Jopa taistellen saatu laki oli uhan alla.
Siitä ei ole kauan, kun taistelimme lakien toimeenpanemiseksi.
KONGRESSIEDUSTAJA
Nyt yritämme estää niiden kumoamisen.
Ällistyttävää, miten järjestelmä toimii.
Protestoijat sulkivat tien Missourin St. Louisissa lauantaina.
Se oli jatkuvaa taistelua -
sen varmistamiseksi, että 504:ää kunnioitettiin.
Lisäksi artikla kattoi vain -
valtion rahoittamat organisaatiot.
Jos ette lopeta, teidät pidätetään.
Joukkoliikenne oli yhä suurelta osin esteellistä,
työnantajat saattoivat syrjiä -
eikä laki koskenut yksityistä sektoria.
Tarvitsimme oman kansalaisoikeuslakimme.
Käsillä on viimeisin -
kansalaisoikeustaistelu Amerikassa.
Yli 40 miljoonalle -
amerikkalaiselle vammaiselle uusi aika on alkamassa.
Lähellä läpimenoa oleva lakiesitys -
takaisi yhtäläisen pääsyn -
työpaikkoihin, liikenteeseen sekä julkisille paikoille.
Lakimuutos on oikeuksien julistus.
SENAATTORI
USA muuttuu paremmaksi ja reilummaksi.
12. MAALISKUUTA 1990
Vammaislaki!
Milloin? -Nyt!
Mitä haluamme? -Vammaislain!
Milloin? -Nyt!
Pääsen sinne.
Pääsen sinne! -Ei kiirettä.
Vammaislaki nyt!
Menköön vaikka koko ilta.
Vammaislaki nyt!
Hyvä!
Me vammaiset ihmiset olemme täällä tänään -
varmistaaksemme Amerikan vammaisille -
mahdollisuuden tavalliseen elämään,
jota muut pitävät itseisarvona,
oli sitten kyse bussilla tai junalla kulkemisesta,
oikeudesta työhön, johon on pätevä,
oikeudesta päästä teatteriin, ravintolaan ja julkisille paikoille.
Tämän merkittävän lain hyväksyminen -
tarkoittaa sitä, ettei hallitus enää salli -
USA:n suurimman vähemmistöryhmän -
tasavertaisten oikeuksien epäämistä.
Vähempi olisi moraalitonta.
Herra puheenjohtaja.
Senaattori Tom Harkin, jonka veli on kuuro,
piti puheen viittomakielellä vaatien lain hyväksymistä.
Lopulta vammaiset itse saivat muutoksen aikaan.
Kaatukoon syrjinnän häpeällinen muuri viimein.
26. HEINÄKUUTA 1990
Jumalan siunausta.
Vammaislaki oli -
mahtava saavutus.
Hei, Angela. -Hei, Neil.
Kuinka voit?
Kolme mokkakahvia.
Mokka?
Niin.
Mutta se oli vain -
jäävuoren huippu.
Lain voi saada läpi,
mutta ennen kuin saa muutettua -
yhteiskunnan asenteet,
itse laki ei merkitse paljoa.
Tämä koko alue -
oli majoitusaluetta.
Voi taivas. En tunnista tätä lainkaan.
Missä leiri on? Eikö mitään ole enää?
CAMP JENED ALOITTI VAMMAISTEN LEIRINÄ 1951.
SE LOPETETTIIN TALOUSVAIKEUKSIEN VUOKSI KESÄN 1977 JÄLKEEN.
Vähän kuin olisi tullut pyhälle maaperälle.
Tekee melkein mieli sanoa: "Kiitos."
Haluan melkeinpä -
hypätä ulos pyörätuolista -
suudellakseni tuota hiton maata.
Onko se Denise? Denise?
Vau! Lionel!
Tämä oli aukea ruohokenttä.
Baseball-kenttämme oli tässä.
Olisitko osannut kuvitella,
mihin päätyisimme?
Mene!
Jacobsonit asuvat Oaklandissa Kaliforniassa.
Neil on pankin varajohtaja.
Denise on kirjailija.
Annatko suukon?
Mitä jos annan viisi?
Halusitko aina olla isä?
Kyllä. Aina.
David on ensimmäinen ihminen -
koko elämässäni,
joka ei välitä vammaisuudestani.
Olen vain isi hänelle.
Mitä, jos joku olisi sanonut,
että asuisit Oaklandissa -
vaimosi kanssa -
kyeten menemään
mihin ikinä tahdotkaan?
Et olisi voinut kuvitellakaan.
En todellakaan.
Leirin antama vapaus -
vaikutti paljolti isäni loppuelämään.
Se, että hän oli isäni...
Hän ei usein halunnut näyttää kapinallista puoltaan,
punk- ja hippiasennettaan,
mutta sen puolen löytäminen oli mahtavaa.
Jos suljen silmäni,
voin kuulla leiriläisten äänet.
Voin kuulla Larryn äänen.
Olen hyvin ylpeä kaikista.
Sellaiset hetket ovat tarpeen,
jolloin kipinä aloittaa muutoksen,
ja siksi "maailman Judy Heumannit" ovat niin tärkeitä.
Judy, teit minut hulluksi,
mutta olet silti ihana.
Judy, mikä on ollut tärkeintä -
näinä 20 vuotena?
Tärkein saavutus on ollut -
vammaisoikeusliikkeen alullepano.
Sitä voi nyt kutsua kansainväliseksi liikkeeksi.
Judy heumann toimi neuvonantajana kansainvälisessä vammaisoikeudessa -
USA:n ulkoministeriössä.
Hän asuu Washingtonissa miehensä Jorgen,
meksikolaisen aktivistin kanssa.
Voinko halata sinua? -Voit.
Tämä oli...
Tämä oli aina paras tapa halata Nancia.
Olet rakas. -Sinä samoin.
Niin.
Suututtaa, kun en voi nähdä Jimmyä, vaikka on viikkopäivämme.
Tekstitys: Pirkka Valkama