Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg filmer nå.
For å skru av, må jeg trykke på knappen igjen.
Det burde begynne igjen.
-Ja. -Greit.
Vil du se folk med nedsatt funksjonsevne vist som mennesker?
Unnskyld?
Jim LeBrecht er lyddesigner
på Berkeley Repertory Theatre i California.
Han er født med en funksjonsnedsettelse som ikke har noe med jobben å gjøre.
Men jobben gjør det mulig for ham å ha
et uavhengig, produktivt liv.
...Tom? Så fint.
Det gjelder tilstanden.
Jeg er født med spina bifalda.
De trodde ikke jeg ville leve mer enn et par timer.
Jeg hadde visst andre planer.
Midt i første klasse
begynte jeg på offentlig skole på prøvebasis.
De ville se om det gikk.
På den tiden
ble mange barn som meg sendt på institusjon.
Jeg husker at pappa pleide å si til meg:
"Jimmy, du må være veldig sosial.
Du må presentere deg for folk,
for de kommer ikke til deg."
Søsteren min, Lindsay, var speider,
men jeg fikk ikke være det.
Det var barrierer overalt.
Jeg elsket musikk. Jeg elsket livet.
Jeg ville være en del av verden,
men jeg så ikke noen som meg der.
Og så hørte jeg fra noen om en sommerleir.
Det er en leir "for folk med nedsatt funksjonsevne", drevet av hippier.
Og noen sa:
"Du kan nok røyke dop med rådgiverne."
Og jeg sa: "Meld meg på!"
Det som er sprøtt, er at leiren endret verden,
og ingen har hørt historien.
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Jeg husker min første gang på Camp Jened.
Vi tok bussen fra Manhattan til Catskills.
Det tok rundt tre timer.
Og du kom til et flott, fjellendt område
og kjente lukten av den varme jorden og furutrærne
og hørte fugler og sånt.
Så kjørte vi inn på parkeringsplassen,
og folk begynte å surre rundt bussen.
Det var masse hippier der, og noen av dem så sprø ut.
Jøss, liksom.
Visste ikke hvem som var deltaker og hvem som var rådgiver.
Jeg vokste opp i Mobile i Alabama.
RÅDGIVER
Jeg så et skilt der det sto: "Sommerjobber. Leirer. New York."
Jeg kjente ingen med nedsatt funksjonsevne.
Jeg var nervøs for barna.
Jeg hadde ikke erfaring med folk med nedsatt funksjonsevne.
RÅDGIVER
Jeg kjente like med nedsatt funksjonsevne som sumobrytere.
Jeg var foran i bussen,
og jeg var ikke forberedt på å se så mange med nedsatt funksjonsevne samtidig.
Jeg stivnet. Jeg ble lammet av skrekk.
Så dyttet noen meg bakfra, for jeg var i veien,
og den fremdriften fikk meg gjennom sommeren.
Da Woodstock fant sted,
var jeg hos bestemoren min og hørte på radioen
og sa: "Skulle ønske jeg kunne gå."
Og da jeg dro til Jened, var det som
å være der på Woodstock.
DELTAKER, 18 ÅR
Musikken og menneskene...
Du tenker: "Disse folkene er gale!" Ikke sant?
På en god måte.
Kom til Camp Jened og finn deg selv, ikke sant?
Det var så kult.
DELTAKER, 18 ÅR
Men det var en utopi.
Når vi var der,
fantes det ingen verden utenfor.
15 ÅR
Om du vil se på noe med kameraet, si fra.
Det kan du.
Der er... den voksne delen.
-Hva er det gule bygget? -Det var det jeg sa.
Den voksne delen.
-En del av voksenleiren. -Ja.
Der er en av de nydelige rådgiverne.
-Si hei. -Hei. Står til?
Bra.
Her er Jenter 1,
et sted for moro og munterhet.
Der er en av leirdeltakerne, Valerie Vivona.
Jimmy!
Er det nødvendig? Er det viktig?
Jøss...
Er det leirlederen?
Ja. Det er Larry Allison.
Er du lederen?
Ja, jeg er leirlederen, og...
LEIRLEDER
Jeg...
Jeg var ved svømmebassenget og så på at barna badet.
Jeg bestemte meg for å grave noen hull, for barna er litt klossete.
Tenkte det var gøy om de snublet.
Gi oss funksjonshemmede en lærepenge.
Ja.
STEMMEN TIL LARRY ALLISON
Jened var en mulighet til å gjøre forskjellige ting.
Da leiren startet opp på 50-tallet,
hadde den et tradisjonelt leirprogram.
Mens den utviklet seg på 60-tallet og inn på 70-tallet,
prøvde vi å skape et miljø
der tenåringer kunne være tenåringer,
uten stereotyper og merkelapper.
Og det var et resultat av tiden. Sosial eksperimentering.
Vi skjønte at problemet ikke lå hos mennesker med funksjonsnedsettelse.
Problemet lå hos folk som ikke hadde det.
Det var vårt problem.
Så det var viktig for oss å forandre oss.
...sjanse til å si at jeg liker Camp Jened.
Og jeg elsker Larry Olson.
Olson?
Allison.
Bra for deg, Sophie.
Vi går rundt sirkelen.
Hva heter du?
Jeg heter Ellie Abrashkin.
-Hvor er du fra? -Jeg er fra Brooklyn i New York.
Brooklyn.
Hallo, jeg heter Jean Malafronte.
Jeg ble påkjørt av en buss.
Gratulerer.
Jeg vet ikke helt hva min funksjonsnedsettelse er.
-Ja. -Og det er alt.
Jeg heter Carl.
Om dette blir sendt på TV,
er telefonnummeret mitt områdekode 212-YU8-0367,
og jeg vil gjerne at de som liker å snakke, skal ringe meg.
Og jeg er blind og hørselshemmet.
Jeg fikk for mye oksygen i kuvøsen,
og hørselen min,
for jeg hadde brudd på skallen fordi jeg falt ut av en drosje.
Jeg blir glad om noen hører dette og ringer meg.
Her bor jeg.
-Steve er rådgiver. -Vil du ta et bilde av han her?
Smil, Steve.
RÅDGIVER, 20 ÅR
Ikke dytt leirdeltakerne.
Vi går den veien.
En glede, Steve Hofmann.
Jøss.
Takk.
Ikke gjør meg kjepphøy.
Har du ikke lys til å se hvordan det ser ut?
Vet ikke.
Det er kaos i hytta.
Men vi liker det sånn.
Ja!
Hei, Tommy.
Ja!
Det er Tommy Curran.
Hei, Tommy.
-Ingen bruker overkøyene. -Nei!
-Hæ? -Overkøyene?
-Rådgiverne gjør det. -Rådgiverne.
-Hei, JJ. -Hva skjer?
Det er sånn rådgiverne vanligvis er.
Den første kvelden i hytta var jeg litt nervøs.
Jeg var nyoperert.
Frem til da hadde jeg hatt bleier, for jeg kunne ikke kontrollere blæren.
Du kan tenke deg hvordan det var å være 15
og prøve å skjule en bleie.
Og det var konstant press rundt om det ble oppdaget.
Jeg hadde urostomi, så jeg hadde en pose.
Det gikk ikke så bra.
Det var vanskelig å beholde den på, og den lakk.
Men på leiren var det noe med alles kropper.
Det var ikke så farlig.
Så jeg...
Min første gjest. Hva heter du?
Michael Tannenbaum.
Hvor gammel er du?
Jeg ble nettopp 18.
Hva synes du er viktigst på Camp Jened?
De ansatte.
Hvor flinke de er. Hvordan de samspiller med deltakerne.
-Lyver du? -Nei, jeg lyver ikke.
Jeg har vært på andre leirer,
og ingen andre har behandlet...
Har rådgivere behandlet deltakerne slik som her.
De er ikke barnevakter.
-Bra svar. -Takk, John.
Det er ikke 100 % sikkert,
men siden den nye turen er på torsdag...
RÅDGIVER, 23 ÅR
...skal vi prøve å få kokken til å ta fri på onsdag,
så vi lager mat på onsdag.
Har dere noen forslag?
Jeg så om vi kunne lage kalvekjøtt med parmesan,
men kalvekjøtt er for dyrt.
Hva med chow mein?
-Bacon er dyrere. -Parmesankylling.
Hva tror dere om lasagne?
Superdupert!
Stille!
Hvor mange... Opp med hånda.
Hvor mange vil ha lasagne?
Når får vi la være å spise stivelse?
Vi trenger ikke spise ting med stivelse,
så hvorfor spise lasagne?
Hvor mange vil ikke ha lasagne?
-Lasagne vinner! -Ingen lasagne vinner.
Greit.
Når dere går tilbake... Mark.
Når dere går i gruppene, skal dere bestemme...
Finn noen forslag til hva dere vil ha, og når vi samler oss igjen,
bestemmer vi oss for hva vi skal spise.
Greit? Om kokken har fri på onsdag.
Det føltes viktig å være inkluderende,
for jeg hadde ikke egentlig mange rollemodeller
med funksjonsnedsettelse som liten.
Det fikk folk til å føle at de var mer med på det som skjedde.
-Veldig god idé. -Ja!
Det var mer fritt og åpent
enn jeg opplevde i hverdagslivet hjemme.
Jeg vokste opp i Brooklyn i New York, i et nabolag som het East Flatbush.
Jeg følte meg ikke annerledes i nabolaget.
Jeg hadde polio.
Jeg kunne ikke gå lenger,
men det var mange barn der.
Vi lekte ute. Slåball og hoppetau.
Det var et flott nabolag.
En dag skulle jeg til godtebutikken med en gruppe venner.
Vennen min dyttet rullestolen min,
og vi gikk rundt kvartalet.
Noen unger kom bort, og en gutt sa: "Er du syk?"
Og jeg ble helt satt ut.
Jeg husker at jeg sa svakt: "Nei, jeg er ikke syk."
Men jeg husker...
...at jeg ville gråte.
Jeg får den følelsen ofte, selv som voksen.
Jeg er midt imellom sjokkert over spørsmålet,
kanskje sint,
men jeg må finne roen.
Det var en oppvåkning
at folk ikke så meg som Judy,
men som en som var syk.
Da jeg var fem år gammel,
tok moren min meg med på den lokale skolen for å skrive meg inn,
men rektoren sa jeg ikke kunne gå der fordi jeg ikke kunne gå.
Jeg kunne være en brannfare.
Så moren min underviste meg.
Alle vennene mine i nabolaget gikk på skolen,
men jeg var hjemme.
Så en dag, da jeg var rundt åtte-ni år gammel,
fikk mamma en telefon om en ledig plass
i PS 219, i spesialundervisningsklassene.
Klassene for funksjonshemmede var i kjelleren.
De andre klassene var oppe.
Vi kalte dem uten nedsatt funksjonsevne for "oppebarn".
En del av dem kom ned på fredager og hjalp oss på samling.
De fikk komme
og møte oss på klasserommet og dytte rullestolene våre.
Det var folk jeg møtte i de klassene,
som så dro på Camp Jened sammen.
Neil Jacobson, Stevie Hofmann og Nancy Rosenblum.
Vi satt sammen i lunsjen,
og jeg hjalp folk med å legge smørbrødet i smørbrødholderen.
Jeg tror vi respekterte hverandre,
og vi følte at det vi sa, var viktig.
På en måte, selv da vi var så små,
visste vi at vi ble satt på sidelinjen.
Vi ville ikke sette noen på sidelinjen.
Vi ville høre hva alle hadde å si.
Vi var villige til å lytte.
-Høres mer ut som... -Ja, jøss.
-Du snakker alltid. -Du snakker alltid.
Fordi han er flink til å tale.
Jean og jeg mente jeg var...
Jeg syntes også det.
Jack?
Jeg synes du er flink i hytta.
Når det verste skjer, sitter du i hjørnet og ler,
og da kan ingen være deppa.
Hun vet hva hun gjør når hun er stille.
Jeg digger deg, Nance,
og det er mange ting. Jeg vil bli bedre kjent med deg,
men så langt jeg kjenner deg, liker jeg deg godt.
Hun er veldig grei, og...
Husk at du snakker med henne, ikke om henne.
Vet ikke så mye om deg, men du er grei.
Det er noen her
som har filmet.
Jeg sa at jeg vil at de skal snakke med oss som gruppe,
så de kan fortelle om ideene sine,
og vi kan stille de spørsmålene vi vil.
Vi er People's Video Theatre.
Det er Ken Marsh. Jeg er Howie Gutstadt. Ben Levine er der borte.
Og vi har jobbet med dette utstyret,
som er en halvtommers video, og det er bare TV på et lukket system.
Bare si fra hva dere vil si om dere selv.
La oss samspille mye.
-Tommy! -Hei, Tommy!
Tommy!
-Tommy, se! -Tommy!
-Hvem er på TV, Tommy?
For et stygt tryne. Jøss.
Ja.
Jeg måtte tilpasse meg
de første ukene på leiren.
Jeg gikk på offentlig skole
og var ikke sammen med andre med nedsatt funksjonsevne.
Jeg var ikke en einstøing. Jeg kunne komme og gå som jeg ville.
Og ikke alle på leiren hadde de fordelene.
Rory.
Noen gikk på spesialskoler.
Noen var ofte isolert.
Det var folk fra institusjoner der.
Da jeg var 15, likte jeg folk som
røykte sigaretter og hørte på musikk.
Utenfor leiren følte jeg meg ikke kul.
Men på Jened var jeg det.
Det var mange søte jenter på leir, og jeg var hyggelig.
Ja!
Hjemme hadde enkelte folk
et hierarki av nedsatt funksjonsevne.
Polioene var øverst,
for de så mer normale ut,
og CP-ene var nederst.
Men på Jened var du bare en ungdom.
Vi møttes da vi var på Jened,
men han er yngre enn meg.
Da vi ville gifte oss,
sa mamma til meg:
"Jeg forstår hvorfor du vil gifte deg
med en jente med nedsatt funksjonsevne,
men kan du ikke finne en polio?"
Herregud!
Der er en av rådgiverne med en servitrise.
Der borte er det et lite sittehjørne.
Det er mørkt her om kvelden.
Hva betyr det? Hva skjer der?
De susser.
Den typen ting... Du har gitt meg en overfladisk omvisning.
Få høre ekte vare.
Det er der han og Nanci går og...
-Hvem er Nanci? -Kjæresten min.
Jeg møtte den første kjæresten min, Nanci, på Camp Jened.
Hun var morsom og søt.
LEIRDELTAKER, 17 ÅR
Hun var alltid midtpunktet og hadde det kjempegøy.
Jeg elsket henne.
Så mye det er mulig når man er 15.
Jeg husker at vi klinte i spisesalen.
Det virket som vi klinte hele tiden.
Det var romantikk i lufta om du ville oppleve det.
Jeg datet ikke utenfor leiren. Men
på Jened kunne du kline
bak hyttene og slike steder.
Det første året jeg var på leiren,
ga en av de kvinnelige rådgiverne meg
en hel kyssetime.
Det var en av de beste
fysioterapitimene jeg har hatt.
Et par dager etterpå
hadde jeg min første date
med en jente på leiren.
Og jeg kjente hånda hennes
på kuken min.
Det var himmelsk.
Skal jeg si hva som skjedde?
-Ja. -Tja...
To stykker har flatlus, og det sprer seg.
De dannes i menneskekroppen, og jeg vet ikke...
Og de... formerer seg!
Da dette begynte å skje i går,
fant vi ut hva som foregikk.
Vi var helt hypre.
Hvem faen visste hva flatlus var? Lus eller noe?
Jeg vil gå dit bort.
Hva er der borte?
Kjæresten min.
Har du sett henne i dag?
Bare herfra.
Har du snakket med henne?
Ikke egentlig. Bare over her.
Vi er i karantene.
Ja.
Vi har ukesjubileum i dag.
Og du kan ikke snakke med henne.
Det stemmer.
-Hvorfor jeg er sint? -Kjæresten din.
Ja.
Jeg får ikke treffe Jimmy, og vi har ukesjubileum.
Har ikke hatt det så gøy siden besta satte fast puppen i klesrullen.
Vi vurderte å samle flatlusene og grille dem.
Vi må kanskje svi jævlene ut.
Det teiteste jeg har hørt.
Da jeg tenkte rasjonelt på det, skjønte jeg at om jeg ikke klør,
trenger jeg ikke desinfisere.
Rullestolen min klør ikke, og ikke senga mi,
madrassen eller romkameraten min, Bruce.
Men alle holder på å bli umenneskeliggjort.
Har du en fyrstikk?
Vi har flatlusmakt!
Det er den beste aktiviteten til nå.
-Det sier jeg. -Si det, Jean.
Det kan spres!
Vil du at noen skal vaske ballene dine?
-Det er det... -Det kommer an på hvem.
Jeg kan gjøre det selv. Jeg bryr meg ikke.
Men det er andre som ikke kan.
De må be andre om det.
Folk her føler seg små nok mesteparten av tiden,
og når noen må skrubbe ballene deres,
føler de seg nok enda mindre.
Jeg tror folk hadde det morsomt.
Vi samarbeidet som enhet, med å vaske og dusje,
og gjorde ting vi aldri har gjort før.
Og det er veldig annerledes.
Jeg må gå og dusje noen.
Vi sees senere.
På Camp Jened
var personlig hjelp bygget inn i alle livene våre, som trengte hjelp.
Noen hjalp meg med å kle på eller av meg,
gå på do, dusje og komme uti og opp av bassenget.
Det var på en måte også begynnelsen på opplevelsen
av at noen andre enn moren eller faren min
gjorde alle de tingene.
På leiren kunne du gjøre alt du trodde du ville prøve.
Hjemme ble du ikke valgt til noe lag.
Men på Jened måtte du prøve deg.
Og om du ikke traff ballen, var du ute.
Da vi var der, var ikke loven om mennesker med nedsatt funksjonsevne godkjent.
Når vi tok med leirdeltakerne på tur til byen for å kjøpe is,
kom vi ikke inn døren.
Og vi måtte takle stirring
eller: "Vi vil ikke ha dem her,
for de andre kundene blir ubekvemme."
Samme hvilke hindringer jeg hadde som svart mann,
var det samme sant for folk i rullestol.
Hjemme måtte jeg være forsiktig med hvem jeg sa ting til,
for det var en måte å overleve på.
Det var overlevelsesevner.
Jeg måtte være forsiktig med å ikke være respektløs.
Ikke se en hvit mann i øynene.
Du måtte gjøre sånt. Du måtte være forsiktig med det.
Jeg har engangs-blues
Du får det bare én gang
Jeg har engangs-blues
Du får det bare én gang
Når du er alene med meg
Vet du at du ikke får nok
Øynene mine blir røde
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre
Øynene mine blir røde
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre
Jeg har det så vondt
Jeg vet ikke om jeg egentlig er deppa
For jeg har engangs Engangs-blues
Hurra.
Er du klar?
-Din tur. -Greit.
Vi er her nå. Vi skal snakke om foreldre.
Og hva slags...
At de plager oss, eller at du lyver til dem, hva enn det er.
Kanskje vi skal begynne med...
...overbeskyttelse, som jeg hater.
Vil noen begynne?
Foreldrene mine er flotte, men av og til hater jeg dem,
for de er for flotte og beskytter meg for mye.
Og med ting jeg gjerne vil gjøre,
sier de: "Du kan ikke. Du har nedsatt funksjonsevne."
Og de minner meg på at jeg sitter i rullestol.
De skjønner ikke at det er så mye jeg kan gjøre.
Jeg tror foreldre generelt er redde
for å vise at sønnen deres har nedsatt funksjonsevne
eller er funksjonshemmet, hva du nå kaller det.
Og...
...jeg tror det er mer frykt enn overbeskyttelse.
Jeg er avhengig av mamma for enkelte ting,
så jeg kan ikke krangle med henne så mye som jeg ønsker.
Hva er du avhengig av henne for?
Tja...
Noen ting er alle avhengig av foreldre sine for,
som klesvask og slikt, men...
Hun er den som bestiller utstyr
når jeg trenger det, og...
...om jeg ikke klarer noe,
må hun gjøre det.
Om du plager moren din og sier...
Om du krangler konstant,
kommer hun en dag til å være motvillig.
Tror alle her at foreldrene deres er
strengere med oss?
Tar de oss på samme måte som brødre og søstre?
Eller tror de at de må være forsiktige?
Jeg har to brødre, og de har mer frihet enn jeg hadde.
Det var det argumentet. Det er brødre.
-Vi er... -Det er universelt.
-Brødre... -Vi er jevngamle.
Det er hennes ansvar å gjøre det.
Så lenge hun godtar at ting blir gjort for henne,
blir det alltid gjort.
Jeg liker ikke den kommentaren.
-Jaså? -Ja.
Forsto noen det?
Skjønte noen en del av det?
Jeg tror Nancy snakker om
det alle vil ha.
Å være alene av og til.
Å tenke alene.
Og være alene.
Og jeg tror
Nancy mener at
hun har blitt nektet
retten til privatliv.
Er det det...
Ja. Det er sant.
Jeg tror det er en av de store rettighetene.
Hvor mange andre har slike problemer?
Det vi så på leiren, var at livene våre kunne være bedre.
Faktum er at
du ikke har noe å strebe etter om du ikke vet at det finnes.
Vi hadde hele tiden diskusjoner.
Det tillot oss å skjønne
at vi måtte se på måter å gjøre ting sammen på.
Ikke bare på leiren, men etterpå.
Da det var på tide å dra hjem,
sverget noen av oss å holde kontakten og skrive eller ringe.
Det var alltid en sjanse for at
noen deltakere ikke ville komme igjen.
Kvelden før leiren var slutt,
var alle sammen nesten hele natten.
Ingen ville legge seg.
Det var en flott kveld,
men du visste det kom tårer neste morgen.
Vi gikk nærmest tilbake i tid.
Vi var brødre og søstre der.
Jeg tok med meg ideer hjem,
som nærmiljøet ikke kjente til.
Jeg brukte tie-dye-skjorter. Afroen min hadde vokst...
Den var så stor.
Jeg brente røkelse.
Med revolusjonen som foregikk, fredsbevegelsen,
ønsket om å stoppe krigen... Jeg involverte meg i det.
Jened hadde vist meg verdenen utenfor Alabama.
Leiren var en helt annen verden.
Min første kjæreste, og jeg var populær og...
Jeg gikk tilbake til denne verdenen der det var vanskelig å komme seg rundt.
Noen ganger gikk jeg hjem etter skolen
og bare la meg i noen timer og unngikk verden.
Jeg har venner, men bare jeg har en funksjonsnedsettelse.
Jeg måtte tilpasse meg.
Jeg måtte passe inn i en verden som ikke var laget for meg.
Det slo meg ikke at verden ville forandre seg.
De fleste funksjonshemmede mennesker kan ikke bruke offentlig transport,
for det diskriminerer de funksjonshemmede
på grunn av at arkitekturen er utilgjengelig.
Det er trappetrinn.
Du må bli på gata...
Jeg må gå rundt kvartalet.
De fleste dyrearter forlater eller dreper
medlemmer av gruppen som er lemlestet eller vanskapte.
Noen menneskelige samfunn har vært like brutale.
Opp gjennom århundrene har litteraturen vår, og nylig filmene,
vært fulle av monstrøse, misforståtte skapninger.
Det får oss til å tenke på dem med nedsatt funksjonsevne
som noe å frykte, synes synd på eller avsky.
I kveld ser vi på dem som mennesker med problemer.
Judy Heumann er leder for Disabled in Action,
en politisk organisasjon for dem med nedsatt funksjonsevne.
Et av problemene med å vokse opp med nedsatt funksjonsevne
er at du ikke blir sett på som mann eller kvinne,
og til og med å begynne et forhold...
Å i det hele tatt begynne, for du sees bare på som funksjonshemmet.
-En person som er... -Aseksuell.
-Ja, annen og aseksuell... -Aseksuell. Ja.
"Kan du gjøre dette og dette?"
Jeg kan gi deg et eksempel.
Vi har en heisoperatør på skolen,
og når han stopper i en etasje og det er rullestoler der...
JENED-RÅDGIVER, AKTIVIST
...roper han:
"Få inn rullestolene."
Han tar ikke hensyn til folkene i...
Du vet...
-De i stolene. -Personen...
Det er bare rullestoler for ham.
Jeg tror ikke jeg skammet meg for funksjonsnedsettelsen min.
Jeg følte snarere ekskludering.
For meg var leiropplevelsen myndiggjørende,
for vi myndiggjorde hverandre
med at status quo ikke var sånn det burde.
Disabled in Action ble grunnlagt etter et søksmål
jeg hadde mot skolestyret i New York.
HUN KJEMPET FOR Å FÅ UNDERVISE
Vi fikk PR, og vi laget forskjellige komiteer.
Noe av det første Disabled in Action jobbet med,
var deinstitusjonalisering.
SPESIALRAPPORT
Samfunnet har skjult enkelte aspekter ved livet.
Følgende program vil minne deg på at de finnes...
DEN SISTE STORE SKAMMEN
...og at alle har et ansvar overfor menneskeheten.
Jeg husker jeg så TV en kveld før middag,
og det kom en sak om et statlig sykehus i New York,
som het Willowbrook.
Den tidlige morgendisen gjorde stedet nifst,
som et sett fra en skrekkfilm.
Inne ble den følelsen passende.
Legen hadde advart om at det var ille.
Det var grusomt.
Det var én pleier for kanskje 50 alvorlig tilbakestående barn.
De lå nakne på gulvet, fulle av sin egen avføring,
og de laget en ynkelig lyd.
Et sørgelig skrik som det er umulig for meg å glemme.
Det var sjokkerende. Hvordan var dette mulig?
Barna kan ikke spise selv.
Det er så få pleiere at man bare får, i gjennomsnitt,
tre minutter per barn til måltider.
Hvor mye tid trenger man for å gjøre jobben skikkelig?
Like mye tid som dine og mine barn
vil ha for å spise frokost.
Jeg husket plutselig en sommer
da det var en fra Willowbrook på Camp Jened.
Jeg husker at jeg var i spisesalen da en fyr kom inn.
Han spiste så mye han kunne.
Han var bare...
Skuffet det inn til han kastet opp.
Det var som han kom fra villmarken.
Hva er konsekvensen av tre minutter per måltid per barn?
Død av lungebetennelse.
Jeg hadde aldri vært på en slik institusjon.
Kaoset var skummelt for meg,
for jeg så at jeg og andre venner
lett kunne ha havnet på denne institusjonen.
På den tiden tenkte folk fortsatt ikke på
hva som var galt med landets Willowbrooker.
Borgerrettighetsbevegelsen var underveis,
og det var en mulighet til å snakke om hvorfor vi var ekskludert,
og hva måtte vi gjøre?
DAMEN OG RAMPEN
Det var ikke antidiskrimineringslover på føderalt nivå.
Men medlemmer i Senatet og Huset
lette etter måter å få det til på.
Rehabilitation Act i 1972 var en perfekt mulighet.
Helt på slutten av lovforslaget var paragraf 504.
en antidiskrimineringsbetingelse.
Språket var hentet fra borgerrettighetslover på 1960-tallet.
Det betød at alle som fikk statsstøtte,
sykehus, utdanning, transport og så videre,
ikke kunne diskriminere.
Det var et hurra-øyeblikk.
Og Nixon la ned veto.
Presidenten la ned veto mot en lov som skaper et yrkesrehabiliteringsprogram,
for han sa det var for dyrt.
Det er umulig med tanke på kostnader
å sette inn heiser eller ramper på alle stasjoner.
Totalsummen hadde vært skremmende.
Problemet er, som med alle slike spørsmål:
Hvor mange drar nytte av det?
Disabled in Action bestemte seg for å demonstrere i New York
foran Nixons hovedkvarter.
Vi bestemte oss for å sette oss på gata
og stoppe trafikken.
Klokka 16.30 dannet vi en diger sirkel.
Vi stengte av fire gater.
Du får et kall.
"Til barrikadene!", ville Judy sagt.
Jeg husker at jeg satt på bakken med digre lastebiler som kom,
og jeg tenkte: "Jøss."
Det var en uvanlig demonstrasjon.
TIDLIGERE LEGE PÅ WILLOWBROOK
Folk var ikke vant til å se masse folk i rullestoler.
Du måtte rygge.
Du måtte rygge
om du var på feil side foran den unge damen.
Der nyhetene aldri tar slutt. Dette er WINS...
De kunngjorde: "Lammede personer stoppet trafikken i Manhattan."
Vi var bare 50 stykker.
Men med den ene gaten klarte vi å stenge ned byen.
DIA-demonstrasjonene var første gang
en ekte, seriøs, radikal agenda ble mobilisert.
Da jeg hørte om DIA, ville jeg være med,
men jeg kunne ofte ikke gå på grunn av skolen.
Judy kunne si at vi skulle på et arrangement
eller at vi skulle demonstrere,
og da beskjeden kom
om en bursdagssamling for Martin Luther King, måtte jeg gå.
Jeg tok toget fra Hartsdale til Grand Central Station.
Og Grand Central Station er enorm.
Den dagen fant jeg ikke en rampe eller en heis.
Jeg måtte gå ut av stolen, dra den bak meg,
dra den opp steg for steg, dytte...
Komme meg opp, dra den opp, presse meg selv opp.
Men jeg klarte det.
Jeg var der med Pat Figueroa, en av rådgiverne fra Camp Jened.
Våren 1973
ville vi ha en ny demonstrasjon.
Poenget var at vi var en liten gruppe funksjonshemmede mennesker.
Vi fikk lite dekning fra media på landsbasis,
for vi hadde ingen funksjonshemmede veteraner.
Og det var under Vietnamkrigen.
VIETNAM FRED NÅ
STOPP VIETNAMKRIGEN
De løy om krigen i Vietnam
og om alle jævla ting i verden.
De løy om Watergate og behandlingen av oss.
De lyver om behandlingen av fysisk funksjonshemmede
og tilbakestående.
Vi ville mobilisere funksjonshemmede i D.C.
for å uttrykke følelsene til funksjonshemmede i hele USA,
og sammen er vi sterke,
og vi må utvide paien vi kjemper for,
så vi ikke må kjempe mot hverandre,
men alle kan få tilstrekkelig hjelp.
Det er det det handler om.
Det er en minoritet i USA
som har begynt å si fra og bli hørt.
De har problemer med diskriminering og fordommer i arbeidslivet,
utdanning, transport og omtrent alle andre aspekter
av det samfunnet kaller hverdagslivet.
Frem til nylig har de lidd i det stille, men det endrer seg.
De har begynt å organisere seg og bli politisk aktive.
-Hva vil vi ha? -Borgerrettigheter!
-Når vil vi ha det? -Nå!
-Hva vil vi ha? -Borgerrettigheter!
-Når vil vi ha det? -Nå!
Til slutt ga Nixon etter for det politiske presset
og skrev under rehabiliteringsloven.
Men de gjorde ingenting for å håndheve paragraf 504.
Jeg gikk ut fra college
og dro for å bo hjemme
i Bronx.
Jeg var veldig isolert.
Jeg savnet Jened.
Jeg måtte ta et modig steg.
Jeg var praktikant
hos Foreningen for Cerebral Parese.
Og jeg hadde en affære
med bussjåføren.
For, du vet,
jeg ble ikke yngre,
og jeg ville ikke dø som jomfru.
En kveld kjente jeg en fæl
smerte i magen.
En kirurg avgjorde
at det måtte være blindtarmsbetennelse.
De opererte
og tok ut en vanlig blindtarm.
Legen min kom inn
og ga meg en underlivsundersøkelse
og sa: "Vet du,
jeg tror du kan ha gonoré."
Og et lite øyeblikk
var jeg kjempestolt av meg selv.
Men så,
da jeg tenkte over det,
skjedde alt fordi
kirurgen avgjorde
at jeg ikke kunne være seksuelt aktiv.
Se på meg.
Hvem vil vel knulle med meg?
Så
jeg bestemte meg for
å begynne på skolen igjen,
og tok en mastergrad
i Menneskelig seksualitet.
Og det var billetten min
ut av Bronx.
BAK DENNE T-SKJORTEN LIGGER EN SENSUELL KVINNE.
I 1974 var jeg endelig ferdig på videregående
og endte på UC San Diego nesten 5 000 kilometer unna.
Planen var å studere akustikk,
så jeg kunne jobbe med lyden for Grateful Dead.
I California åpnet hele livet mitt seg.
Jeg ville gjøre alt.
Jeg prøvde å lære å surfe.
Jeg overbeviste en venn om at jeg kunne kjøre motorsykkel.
Det høres absurd ut, men jeg følte at jeg hadde overvunnet funksjonsnedsettelsen.
Det første året på college
hørte jeg at en gjeng fra Camp Jened hadde flyttet til Berkeley.
Jeg kjørte til Dead-konserter,
og jeg støtte alltid på Al Levy.
Al var skikkelig Dead Head.
Bay Area var et sprøtt område.
Du måtte ikke passe inn sånn som i San Diego.
Det var en bevegelse på gang der en gruppe radikale funksjonshemmede
skapte seg en ny verden.
SENTER FOR SELVSTENDIGHET
Senter for selvstendighet er unikt,
for det drives av funksjonshemmede for funksjonshemmede,
en modell for resten av landet.
Et senter der de alvorlig funksjonshemmede hjelper seg selv.
Jeg tror det er første gang alvorlig funksjonshemmede...
DIREKTØR
...har samarbeidet for å løse felles problemer.
Ed Roberts kontaktet meg for å høre om jeg ville komme til Berkeley.
Jeg ville ikke dra alene.
Jeg sa til D'Angelo:
"Hva synes du om å flytte til Berkeley?"
Og vi bodde sammen.
Jeg vil se en freidig gruppe funksjonshemmede i hele verden.
En gruppe som ikke godtar nei
uten å spørre hvorfor.
Det er det som er så kritisk ved CIL.
Det er ikke et kort du får utdelt i døra,
men det er et krav til folk i miljøet.
Om du ikke respekterer deg selv
og ikke krever det du tror på for deg selv,
får du det ikke.
Min første opplevelse med å finne et hjem
var å komme til Berkeley og henge på CIL.
Jeg hadde alltid latt som jeg ikke var funksjonshemmet.
Jeg kunne gå. Jeg stakk stokken under sofaen,
men hele tiden var jeg redd for øyeblikket jeg måtte reise meg
og alle ville se meg halte.
SKRIBENT OG AKTIVIST
Jeg skjønte ikke hvor tung byrden var
før jeg var med folk jeg ikke måtte late som med.
Verkstedet hadde omtrent alt.
Selv elektrisk utstyr til å justere batteridrevne rullestoler.
Senteret tilbyr transport også.
Med statlige, lokale og føderale penger
er målet å gjøre handikappede uavhengige.
Nanci D'Angelo, kan jeg hjelpe deg?
PLEIER PLASSERING RÅDGIVERE
Det er ikke noe problem å finne en pleier.
Jeg skal gi deg en liste med folk
som vil jobbe de timene du trenger noen,
og telefonnumrene deres.
-Bra. -Vi er her om du trenger noe.
-Unnskyld meg. -Greit.
Vil du bo i et hus, har du rett til det.
Vil du ha en toroms leilighet,
prøver vi å hjelpe deg med å finne en.
Og sånn kan du søke om penger til å betale pleierne.
Skal jeg kjøpe noe mens jeg er ute?
-Ja. -Hva?
Is? Hva mer?
Og godteri.
Da hele gjengen fra Camp Jened kom,
var de sånn.
Om du var sammen med én,
"vil du henge på fredag kveld?" "Ja."
Men det betød alltid at én av dem, om ikke fem av dem,
var der.
Leiren var med dem.
Som en omreisende Camp Jened-forestilling.
Hvordan jeg hørte om den?
Fra Steve, som var her ute.
Neil hadde dataopplæringsprogrammet.
Jeg kom til California
for å studere informatikk.
Den første uka jeg var i Berkeley,
satte jeg meg i en motorisert stol
for første gang.
Det var veldig frigjørende.
De tok meg med på en halloweenfest på CIL.
Jeg husker den dagen.
Herregud!
Alle var fulle og rotet.
Og alle de funksjonshemmede var kledd i kostymer.
Og...
Jeg følte alltid at jeg måtte skjule meg.
Du ville ikke ha oppmerksomhet.
Og de var stolte.
Det slo meg. Det var annerledes.
Veldig annerledes.
Nå er det Steven Hofmann, 28.
Han jobber som transvestitt.
Han liker å jobbe med handikappede barn og andre dyr.
Han har ambisjoner om å bli en amøbe uten hode
med mange store, velutstyrte kjærester.
Om du er funksjonshemmet
og tilfeldigvis har
en passiv personlighet,
går det til helvete.
God kveld, Judy. Fint å se deg.
Hvordan har situasjonen endret seg siden 1973?
Er du like opprørt og sint som da?
Jeg tror jeg har prøvd
å gjøre om noe av sinnet til positive handlinger.
Og utenom at lovgivningen har blitt godkjent,
har lite blitt håndhevet.
Føderal lov forbyr
diskriminering mot funksjonshemmede.
En organisasjon for funksjonshemmede hevder at loven har blitt ignorert.
I dag var det demonstrasjoner på elleve regionskontorer
tilhørende departementet for helse, utdanning og velferd.
Carter hadde blitt valgt.
De sa at reglene skulle tas i bruk,
men da statsråd Califano
ble sjef for helse, utdanning og velferd, begynte han en vurdering.
Funksjonshemmede demonstrerte ved helse, utdanning og velferd i dag.
De anklager statsråd Califano for å svekke og sinke regler
som iverksetter loven fra 1973 om å beskytte funksjonshemmedes rettigheter.
Vi har hatt denne oppfatningen...
NASJONALT DØVEFORBUND
...i nesten tre år nå,
men da Mr. Califano ble statsråd,
sa han: "Dette er noe helt nytt."
Ikke for oss. Det er det samme gamle.
504!
MINISTER FOR HELSE, UTDANNING OG VELFERD
Jeg har vurdert de reglene.
Det er vanskelige spørsmål.
Den forrige administrasjonen
brukte to og et halvt år, og ville ikke gjøre noe.
Jeg har hatt to og en halv måned.
Hvorfor kan du ikke gjøre noe nå?
Jeg vil være sikker på at jeg forstår...
-Nei! Det er én lov! -Jeg skal...
Ikke i mai. Nå!
Vi hørte at lobbyister kom inn
og ville endre reglene.
Skoler og universiteter, og selv sykehus,
ville ikke måtte bruke penger på å gjøre bygningene tilgjengelige.
Vi mente det var tvingende nødvendig.
At vi måtte handle raskt.
Vi ble fortalt, i dag, dere hørte det her, at på grunn av fiaskoene deres
skal ikke vi få...
...borgerrettighetene våre.
Skriv under eller si opp!
Noen av demonstrantene sverget å bli utenfor Califanos kontor
til han skriver under på reglene.
Koalisjonen er med i en landsdekkende bevegelse,
og vi skal holde sammen og kjempe for rettighetene våre.
Jeg visste ikke om den landsdekkende bevegelsen.
Og jeg visste ikke hva en 504 var.
Jeg var en jente fra Texas.
SØTESTE GANGE
Da jeg var 22, like etter college,
var jeg på vei hjem, og ble tvunget av veien,
så jeg ble lam.
Jeg hadde alle antagelsene og fordommene
folk har om folk med funksjonsnedsettelser,
og plutselig var jeg en.
Jeg hadde ikke vært sammen med så mange med funksjonsnedsettelser
og så mange forskjellige funksjonsnedsettelser på ett sted,
og alle ropte om rettigheter.
Jeg tenkte ikke på det som noe som angikk meg.
Jeg ringte Ms. Magazine, og de ga meg et oppdrag.
Så jeg dro dit med kameraet mitt.
Vi som er her, må holde sammen.
Vi er den sterkeste politiske makten i dette landet.
Vi er unge, følsomme og intelligente.
La oss holde sammen.
Søsteren min ba meg demonstrere.
504-DEMONSTRASJONSLEDER
Jeg sa: "Jeg kan prøve."
Plutselig sa noen:
"Vi går inn. Skal vi liksom stå ute?"
Så jeg gikk mot bygningen.
Talene var slutt, og jeg fulgte en gruppe inn i bygningen.
Det må ha vært 300 mennesker, og de gikk opp i fjerde etasje
og inn på kontoret til regionsdirektøren.
Hva skal han gjøre med alle folkene i rullestol?
REGIONSDIREKTØR, HUV
504!
Vi ber ikke om noe urimelig.
Vi ber deg be om en telefon
for å snakke med Joseph Califano.
Mr. Lebossi, HUVs advokat, har blitt valgt som den
jeg burde diskutere disse sakene med, og om...
Jo mer jeg satt på rommet og fikk ikke-svar,
jo sintere ble jeg,
og det var da folk begynte å føle at vi ikke kunne dra,
for ingen visste hva vi snakket om,
men vi visste at de prøvde å gjøre om reglene.
Klokka ble fem eller seks, og ingen dro.
Jeg tenkte: "Vi må være her i natt."
Kitty og jeg og noen andre hadde en avstemning...
504-DEMONSTRASJONSLEDER
...og sa: "Hvor mange vil bli her i natt?"
Og det var sånn det begynte.
504!
Judy sa: "Ta med en tannbørste."
Og jeg sa: "Greit."
Jeg sa: "Judy, jeg er ikke forberedt."
504-DEMONSTRASJONSLEDER
Hun sa: "Du må bli, Ron."
Solidaritet for alltid
Sannheten marsjerer videre
DAG ÉN
Dette er til i kveld. Greit?
Hvor mange i rommet kan ikke sove på gulvet?
Bay Area var best organisert.
Vi hadde ekspertise, ikke bare i å holde demonstrasjoner, men å opprettholde dem.
Sit-in-demonstrasjonen i San Franciscos HUV-hovedkvarter er på sin tredje dag.
Varmtvannet er skrudd av i fjerde etasje,
der okkupasjonshæren av funksjonshemmede har tatt over.
FBI stengte telefonene.
De sa at vi ikke kunne kommunisere.
Så vi sa: "Hva gjør vi nå?"
Og de døve sa:
"Vi vet det."
Noen brukte tegnspråk ut vinduet.
Det var sånn vi kommuniserte med folk utenfor bygningen.
En fyr, som er rett bak meg og sover nå,
bygget et kjøleskap.
Han festet litt plast til et klimaanlegg
og bygget det av papp og ting som var der.
Vi har klart å holde mange ting kalde.
Det var mange som prøvde å finne ut hvordan de skulle spise og vaske seg.
"Hvor skal vi få mat? Hvor skal vi få tepper?"
DEMONSTRASJONSLEDER & BLACK PANTHER
Brad Lomax hadde ideen med å tilkalle Black Panthers.
Brad kunne knapt snakke,
men han kunne gestikulere og få frem poenget sitt.
Panthers kom med et varmt måltid til middag,
og de la igjen mat til frokost og lunsj.
For ingenting. Ingen penger, ingenting.
Etter møtet sa jeg til ham: "Jeg skjønner det ikke.
Black Panther-partiet har ikke mange ressurser."
De hadde mange matkjøkken i Oakland.
"Hvorfor velger dere å gi oss mat?"
Han sa til meg:
"Dere prøver å gjøre verden til et bedre sted,
og det er det vi vil.
Vi vil gjøre verden til et bedre sted for alle.
Om dere skal ta dere bryet med å bli her og sove på gulvet,
skal vi sørge for at dere får mat."
Det var sånn vi overlevde.
Vi har en kafeteria. Vi har et møterom.
Vi har senger overalt, madrasser, mat.
Det er utrolig.
Vi hadde bredere støtte enn bare de med funksjonsnedsettelse.
Fagforeningsmedlemmer og andre borgerrettighetsorganisasjoner.
Vi hadde forhold med lokale myndigheter.
Ordføreren støttet oss tydelig.
ORDFØRER I SAN FRANCISCO
En av statsrådene i Sacramento sendte madrasser.
Glide Memorial Church, som var drevet av en progressiv prest.
PASTOR CECIL WILLIAMS
Vi er et folk som tror på frigjøring.
Det var riktig tid og sted.
En av kvinnene som drev den store lesbiske baren i East Bay
kom og sa: "Hva trenger dere?"
Og vi sa: "Vi er leie av å være skitne."
Partneren hennes var sykepleier,
og de kjøpte fire liter sjampo og fire liter balsam.
De kom bare en kveld.
I tre timer fikk alle som ville håret vasket.
Herregud. Det lukter godt.
Hurra for homofile barn.
Og tenåringer!
Vi lar oss ikke rikke.
Du kan ikke forestille deg 504-sit-inen.
Det var som leiren.
Alt vi lærte på leiren, var det vi gjorde der.
Så mange fra Camp Jened,
deltakere, rådgivere, folk med og uten funksjonsnedsettelse...
JENED-RÅDGIVER
...kom inn i bygningen.
JENED-DELTAKER
...gjøre nå, er å lese listen
over navn på folk som skal tale i morgen.
Mange forskjellige komiteer jobbet med media
og mat og medisinske problemer og slike ting.
...reglene vi var enige i på møtet 21. januar,
og han prøver å tilsløre...
Judy sørget for at alle fikk snakke.
...sultestreiken. Alle som vil...
Vi kunne ikke begynne et møte uten en tegntolk.
Møtene fortsatte til tre om natta.
Folk må være engasjert og føle at de utgjør en forskjell.
Ellers blir ikke folk der så lenge.
Det utvikler seg til en koalisjon.
Jo mer vi snakker, jo mer vi diskuterer, jo mer vi endrer og omgrupperer,
jo mer vi lærer om vår egen funksjonsnedsettelse inni koalisjonen vår.
Når vi lærer tegnspråk, lærer Braille,
lærer om skjulte funksjonsnedsettelser som epilepsi, gikt,
og lærer om alle funksjonsnedsettelsene,
blir vi en mer sammensveiset gruppe.
DAG FIRE
Demonstrasjonen er på sin fjerde dag.
Det er den største og lengste demonstrasjonen
som er organisert av funksjonshemmede i området.
Men problemet er det samme som på tirsdag.
Å prøve å få oppmerksomhet fra Washington.
DAG FEM
Det er utrolig hvor mange som ble.
DAG SEKS
Og det de måtte tåle.
DAG SJU
Ikke ha reserverespirator.
Ikke ha den vanlige pleieren.
Ikke ha tilgang til kateter.
Det er vanskelig nok å ta vare på kroppen min.
Her snakker vi om multilammede som ikke kan snu seg
om natten for å hindre liggesår.
Og å sove på gulvet? Det er en oppskrift på katastrofe.
Det er som om verden alltid ønsker livet av oss.
Funksjonshemmede vet det hver dag av livet.
Verden vil ikke ha oss her og ønsker livet av oss.
Vi lever med den realiteten, så man spør alltid:
"Overlever jeg? Slår jeg tilbake?
Skal jeg kjempe for å være her?" Det er alltid sant.
Om du vil kalle det sinne... Jeg kaller det pågangsmot.
Du må være villig til å blomstre, ellers klarer du det ikke.
Jeg kan jobbe. Hjernen og hendene fungerer.
Mange av oss kan jobbe. Det er alt vi sier.
Fjern de arkitektoniske barrierene.
Mange av oss var i sultestreik i mange dager.
Vi drakk to-tre glass væske om dagen.
Jeg vet at det var mye press på Judy.
Det er mye ansvar, og det var Judy som ofte sa,
til én person av gangen:
"Kan du bli bare én dag til?
Kan du bli én dag til?"
Og det var sånn de gjorde det, dag for dag.
Bygget har vært okkupert av en hær av funksjonshemmede i elleve dager.
Støtten utenfor har økt hver dag.
Lyden av støtten høres inne
på kontorene til departementet for helse, utdanning og velferd.
Jeg var på Channel 7, som var på Golden Gate Avenue,
rett rundt hjørnet fra regjeringsbygget.
Lokale medier ignorerte nærmest hendelsen,
og jeg var omtrent den eneste som dekket den hele tiden.
Evan White var der med oss.
Han filmet oss fra begynnelse til slutt.
Jeg var heldig nok
til å få være med på strategimøtene.
Jeg var i himmelen med den typen historie.
Jeg liker trøbbelmakere.
Vi prøvde å fremme agendaen, så en av tankene var:
"La Kongressen komme til bygningen
og faktisk ha kongresshøringer der."
For vi kunne ikke dra.
Funksjonshemmede krever at paragraf 504 av Civil Rights Act skal underskrives.
I dag blir kravet om handling hørt av to kongressmenn,
Phillip Burton og George Miller.
Erklæringen min er militant. Erklæringen min har
støtte fra funksjonhemmede i hele landet.
Det er begynnelsen på en borgerrettighetsbevegelse,
og vi er stolte av at dere hjelper oss med å lansere den,
som har vært nødvendig lenge.
Califano, HUV-ministeren,
sendte en mann som het Eidenberg for å representere ham på høringen
kongressmennene Miller og Burton holdt.
Akkurat nå analyseres det i Washington
med all mulig fart, og de ser på spørsmål som:
Bør dopavhengige og alkoholikere dekkes?
I hvilken grad må alle skoler og sykehus i landet
bygges om?
Han kom med noen og tjue endringer,
inkludert den skamfulle doktrinen rettferdig forskjellsbehandling.
Et skoledistrikt fikk lov å klassifisere én skole
som skolen der barn med funksjonsnedsettelser
og elever med funksjonsnedsettelser kunne gå.
Hva er det? Det er rettferdig forskjellsbehandling.
Vi visste at det var Califanos lille forestilling.
Han sendte stakkaren for å lese ordene,
for han ville sette oss på plass.
Og så gikk han.
Og kongressmann Burton sa: "Nei."
Mr. Eidenberg låste seg inne på et kontor,
og Burton sparket på døren, og til slutt kom Eidenberg ut.
Og Burton dro Eidenberg tilbake til rommet.
Tvang ham til å sitte ved bordet og se på alle i publikum,
så han kunne høre på vitnemålene våre.
Noen må helle betong.
KONGRESSMANN
Noen må slå ned vegger,
og noen må gjøre lærere og klasserom tilgjengelige.
Men det er en pris vi har sagt vi er villige til å betale i 200 år,
å gjøre folk generelt tilgjengelige.
Uansett om det er paragraf 504,
Brown mot skolestyret...
Trakasseringen...
...mangelen på likhet for funksjonshemmede personer,
som blir diskutert av administrasjonen,
er det så uholdbart at jeg ikke helt finner ord.
Hver gang du nevner rettferdig forskjellsbehandling
vil raseriet til funksjonshemmede i hele landet...
...fortsette å bli antent.
Det vil komme flere overtakelser av bygninger...
...til dere endelig forstår vår posisjon.
Vi tillater ikke lenger at myndighetene undertrykker funksjonshemmede mennesker.
Vi vil at loven skal håndheves.
Vi vil ikke ha mer segregering.
Vi godtar ikke mer diskusjon om segregering.
Og jeg hadde satt pris på om du sluttet å vise enighet
når jeg ikke tror du forstår hva vi snakker om.
Det finnes øyeblikk da historien endres.
Judys samspill med den mannen
er øyeblikket da det endret seg for mange mennesker.
Hva tenkte Califano på her?
Han trodde han ikke trengte å gi oss oppmerksomhet.
Det var viktig for å få lederne til å avgjøre:
"Vi må til DC. Vi må treffe ham."
DAG 15
I dag dro en delegasjon
til landets hovedstad,
der de vil presentere kravene sine for presidenten.
Vi håper presidenten vil treffe oss.
Vi har fått mye støtte fra organisasjoner i samfunnet
som betaler for turen til Washington.
Og vi håper vi kommer tilbake
med suksess og reglene signert sånn vi vil.
På San Francisco lufthavn, på denne besluttsomhetsreisen,
Evan White, Channel 7 News Scene.
Jeg syntes det var viktig å si fra rett fra flyet
at vi ikke tullet.
Så jeg sa: "Hva gjør vi nå?"
De sa: "Vi kan sove til i morgen."
Jeg sa: "Niks.
Vi skal gå ut
og sitte foran Califanos hus,
så han vet at dette er 504, og vi er her."
Det var ikke tilgjengelig transport på den tiden,
så maskinistforbundet leide en flyttebil...
IAM STØTTER CALIFORNIAS FUNKSJONSHEMMEDE
...klistret skiltet sitt på siden, og det var sånn vi kom rundt i DC.
Og vi satt i mørket mens vi kjørte rundt,
og vi visste ikke hvor vi var før vi kom frem
og de åpnet bakdøra, og vi kunne se ut igjen.
Vi dro rett til Califanos hus
og holdt lysvake utenfor.
Politiet kom øyeblikkelig, politibiler overalt,
men de så masse folk i rullestoler og med krykker
og ville ikke kødde med dem.
Så de gjorde ikke det. De parkerte bare og så på.
Den morgenen, da sola var oppe,
banket Judy, Evan White og kameramennene hans på Califanos dør.
Og han kom aldri ut.
Og noen sa at han gikk ut bakdøra.
Førstefamilien brukte bakdøra i dag
for å forlate Washingtons First Baptist Church.
Carter-familien unngikk omtrent 20 funksjonshemmede
som demonstrerte på andre siden av gata fra døra presidenten vanligvis bruker.
I Washington i dag
marsjerte mer enn 100 stykker foran Det hvite hus.
Men det ser ikke ut til at Carter vil treffe demonstrantene,
selv om de har reist fra San Francisco av den grunn.
Da gruppen dro, var det forsatt mange av oss i San Francisco.
DAG 22
Så økte FBI intensiteten.
Det var brannalarm klokken 03.00 og bombetrusler.
Vår eneste jobb var... Du kjenner Judy.
Vår eneste jobb var: "Ikke dra før jeg ringer."
"Nei. Vi drar ikke før du ringer."
Vi var reddere for å skuffe Judy Heumann
enn for å bli arrestert av FBI eller politiet.
Folk i DC var veldig stresset.
Det burde vært en stor avslutning.
Det burde fått noe til å skje, fått det til å løsne, men nei.
Vi visste ikke hva som ville skje.
Tre ganger den uka gikk vi 36 timer uten søvn.
Lederne var sterke og sa: "Hvordan kan dere gi opp?
Det må gjøres, og om ikke nå, når?"
-Vet noen hvor Dennis' stokk er? -Nei.
Vet noen hvor Dennis' stokk er?
Røyking er ikke lov inne.
Vi må gå, for vi skal ikke...
Skal ikke sitte på gitaren.
Det er plass til noen på gulvet her.
Judy, syng en sang.
Ellen, er Bob Perkins der oppe?
Jeg tror Nicky hentet den.
Spør om han vil bli med oss.
Greit.
-Vent. -Jeg liker ikke den.
Du har sikkert sett det...
Én, to, tre, fire! Vi skal få 504!
DAG 23
Én, to, tre fire! Vi skal få 504!
Det er kanskje mot reglene...
-Ja. -Men jeg har reist 4 800 kilometer.
Hvorfor møtte du ikke demonstrantene?
Det er en ulovlig demonstrasjon i San Francisco.
Det passer seg ikke å gjøre det.
Du sa ja til å møte dem, og avlyste. Er det sant?
Takk.
Han sa han aldri sa ja,
siden dette er en ulovlig sit-in.
Evan White skulle sende stoffet sitt til San Francisco,
til Channel 7, og det var teknikerstreik.
ABC-kanaler over hele landet fikk ikke særlig mye nyheter,
så de i ABC, streikebryterne,
sendte det til alle ABC-kanaler i landet.
Evan White i Washington, D.C.
Én, to, tre, fire. Vi skal få 504!
De begynte å få litt motstand.
Folk som Joe Califano
brydde seg ikke om det var i San Francisco,
men det var overalt.
DAG 24
-Takk. -Ingen årsak.
Pass skyggen deres.
Uten noen som helst fanfare,
uten å si fra til pressen eller oss,
skrev Califano plutselig under sånn vi ville.
Jeg tror det krever revolusjon i holdninger,
tanker og aktiviteter
på vegne av millioner av amerikanske borgere.
Da det var over, delte Dusty Irvine brød med vennene sine.
SULTESTREIKEN ER OVER!
Hun hadde vært på sultestreik.
Dette var den første maten hun spiste på 23 dager.
I Washington var talsmenn for de funksjonshemmede fornøyde.
Kongressen, pressen, den amerikanske offentligheten
har sett at vi har utholdenhet, styrke, intelligens,
som alle andre.
At funksjonsnedsettelse
ikke er, per definisjon, sykdom.
Den nye loven sier at alle funksjonshemmede barn i landet
har rett til utdanning på offentlig skole,
noe funksjonshemmede har ventet lenge på.
Det burde vært innført for 20 år siden.
Men er du glad, nølende eller hva?
Jeg er veldig glad.
Dette viser at landet våkner.
Endelig, etter alt presset og all smerten,
og etter den ydmykende behandlingen
folk fikk i Washington, D.C. og San Francisco.
Vi trodde vi kunne slå USAs myndigheter.
Ikke bare trodde vi det...
...men vi klarte det faen meg.
Vi klarte det, og det er...
Vi klarte det sammen.
504-demonstrasjonen tok alle de menneskene,
døve mennesker og folk med nedsatt intellektuell funksjonsevne
og lærevansker og blinde mennesker...
Det var mange forskjellige mennesker.
Og alle sa:
"Jeg har ikke hørt den historien, men jeg tror på
at det er din opplevelse av å være på mentalsykehus.
Jeg tror på at det er din opplevelse av spesialundervisning."
Vi var vitne til hverandres sannheter.
Vi sa til hverandre:
"Jeg ser deg og tror på deg."
Jeg hadde ikke mye selvtillit da jeg fikk funksjonsnedsettelse,
så du skjønner hvorfor...
...at da 504 sa at jeg hadde verdi,
gikk det rett hjem.
Jeg var stolt av å være en del av miljøet.
Veldig stolt.
Vi vant!
Vi viste styrke og mot og makt og engasjement!
504-DEMONSTRASJONSLEDER
At vi, de innestengte,
de skjulte, angivelig skjøre og svake,
at vi kunne kjempe på myndighetenes høyeste nivå,
og vinne!
Et år etter 504-demonstrasjonen gikk jeg ut av college.
Jeg fikk endelig dra til Camp Jened-vennene mine i Berkeley.
Jeg hadde fått drømmejobben
som lyddesigner på Berkeley Repertory Theatre.
Men de første to årene jeg jobbet der,
var det ikke rullestoltilgang i lydbåsen.
Jeg måtte opp en trapp ute.
På slutten av vinteren vokste det sopp på teppet.
Men på grunn av reglene som ble signert,
ble verden rundt meg mer tilgjengelig.
-Hei, Judy. -Hei. Står til?
Finansiering fra paragraf 504 har ført til store endringer
i transport, helseomsorg utdanning og jobbmuligheter.
Universiteter må gjøre bygg tilgjengelige for de med funksjonsnedsettelse
og ha tolker og lesere for de døve og de blinde.
Alle boligprosjekter og offentlige bygg som bruker statlige penger,
må være tilgjengelige for folk i rullestol.
Det er ute på gatene i Berkeley
du ser resultatet av de funksjonshemmedes borgerrettighetsbevegelse.
Fortauskantramper designet av rullestolbrukere åpner nesten hele byen.
Implikasjonene var enorme.
PÅ 1980-tallet åpnet Berkeley Rep et nytt, større teater.
På grunn av 504 måtte det nye bygget være tilgjengelig.
Da barrierene begynte å forsvinne,
skjønte jeg at listen jeg hadde lagt for meg selv,
at jeg måtte overvinne funksjonsnedsettelsen, hadde krevd sitt.
Jeg fornektet en del av meg.
Klar, lyd. Tre, fire.
Jeg vil si at jeg er glad for å være her i kveld, men...
-Alt i orden. -Vi støtter deg.
Alt i orden.
På en side føler jeg at jeg bør si at alt er flott,
og jeg føler ikke at det var det vi snakket om.
Jeg er lei av å være takknemlig for tilgjengelige toaletter.
Jeg er lei av å føle det,
når jeg føler
at om jeg må være takknemlig for et tilgjengelig toalett,
når vil jeg bli likestilt i samfunnet?
I mange tiår har vi lagt underskudd på underskudd
og tatt ut lån mot vår og våre barns fremtid
for nåtidens midlertidige bekvemmelighet.
7. mai skulle Kongressen stemme over budsjettforslag.
Fremtiden for programmer for funksjonshemmede så dyster ut.
Ikke bare penger, men surt ervervet lovgivning står på spill.
For ikke lenge siden tok vi turen for å innføre lovene.
KONGRESSMANN
Tre år senere sier dere: "Ikke gjør dem om."
Utrolig hvordan systemet funker.
Funksjonshemmede demonstranter stengte en gate i St. Louis i Missouri på søndag.
Det var en kontinuerlig kamp
for å sørge for at 504 ble håndhevet.
I tillegg dekket 504 bare organisasjoner
som fikk statsstøtte.
Om dere ikke slutter, blir dere arrestert.
Mesteparten av offentlig transport var utilgjengelig,
arbeidsgivere kunne diskriminere
og private virksomheter måtte ikke gjøre noe.
Vi trengte en egen borgerrettighetslov.
Det er den nyeste kampen for borgerrettigheter
og integrering i det vanlige liv i USA.
For mer enn 40 millioner amerikanere
som er fysisk eller mentalt funksjonshemmet, kommer en ny æra.
En lov som nærmer seg godkjenning i Kongressen
krever lik tilgang for funksjonshemmede
på jobb, transport og offentlige steder.
Lovgivningen gir funksjonshemmede rettigheter,
og USA blir et bedre og mer rettferdig land av det.
ADA!
-Når vil vi ha det? -Nå!
-Hva vil vi ha? -ADA!
-Når vil vi ha det? -Nå!
-Jeg kommer dit. -Ja.
-Kommer dit! -Ta deg god tid.
ADA nå!
Jeg bruker hele kvelden om jeg må.
ADA nå!
Greit!
Som funksjonshemmede er vi her i dag
for å sikre at funksjonshemmede amerikanere får
noe i dagliglivet
som ikke-funksjonshemmede for ofte tar for gitt:
retten til å ta buss eller tog,
rett til enhver jobb vi er kvalifisert til,
rett til å gå inn på alle teater, restauranter eller offentlige steder.
Godkjenningen av denne viktige loven vil gjøre det klart
at regjeringen ikke tillater
at USAs største minoritetsgruppe
nektes like muligheter.
Alt annet er umoralsk.
President.
I morges talte senator Tom Harkin, som har en døv bror,
på tegnspråk og ba om at loven måtte godkjennes.
Men det var de funksjonshemmede selv som fikk det til å skje.
La den skammelige ekskluderingsmuren endelig falle.
Gud velsigne dere alle.
ADA var
en flott bragd.
-Hei, Angel. -Hei, Neil.
Står til?
Gi meg tre moccaer.
Mocca?
Ja.
Men det var bare
toppen av isfjellet.
Du kan godkjenne en lov,
men før du endrer
samfunnets holdninger,
betyr ikke loven noe særlig.
Hele dette området...
...er der hyttene var.
Herregud. Jeg kjenner det ikke igjen.
Hvor er leiren? Er alt borte?
CAMP JENED BEGYNTE SOM LEIR FOR FUNKSJONSHEMMEDE I 1951.
DEN BLE STENGT PÅ GRUNN AV ØKONOMISKE VANSKER ETTER SOMMEREN 1977.
Å komme tilbake hit som om det var hellig grunn.
Man vil nesten si "takk".
Jeg vil nesten reise meg
fra rullestolen
og faen meg kysse jorda.
Er det Denise? Denise?
Jøss! Lionel!
Dette var en åpen gressmark.
Og baseballbanen vår var her.
Kunne du sett for deg
hvor vi ville havne?
Gå!
Jacobson-familien bor i Oakland i California.
Neil er nestleder i en bank.
Denise er skribent.
Får jeg et kyss?
Hva med... fem kyss?
Har du villet bli pappa hele livet?
Ja. Alltid.
David er den første
i hele livet mitt
som ikke bryr seg om funksjonsnedsettelsen min.
Jeg er pappa. Jeg er pappaen hans.
Om noen sa til deg
at du skulle bo i Oakland
med kona di
og dra
hvor enn du ville dra?
Man kunne ikke se det for seg.
Aldri i livet.
Friheten leiren ga,
påvirket absolutt resten av livet til faren min.
Siden han var faren min...
...ville han ikke avsløre for mye av opprørskheten
og punk-hippie-holdningen og alt det,
men å få kontakt med den siden av ham, var helt utrolig.
Om jeg lukker øynene,
hører jeg alle deltakerne.
Jeg hører stemmen til Larry.
Jeg er stolt av alle.
Det måtte komme et øyeblikk
da en gnist fikk ting til å forandre seg.
Det er derfor verdens Judy Heumanner er så viktige.
Judy, du var en plage,
men jeg var glad i deg likevel.
Judy, hva er det viktigste
som har skjedd med deg de siste 20 årene?
Det viktigste for meg har vært
bevegelsen for funksjonshemmedes rettigheter,
som jeg føler vi kan kalle en internasjonal bevegelse.
Judy Heumann var spesialrådgiver for International Disability Rights
i USAs utenriksdepartement.
Hun bor i Washington, D.C. med mannen, Jorge,
en funksjonshemmingsaktivist fra Mexico.
-Kan jeg klemme deg? -Ja.
Dette var...
Dette var alltid den beste måten å klemme Nanci på.
-Glad i deg. -Glad i deg også.
Ja.
Jeg får ikke treffe Jimmy, og vi har ukesjubileum.
Tekst: Heidi Rabbevåg