Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag spelar in nu.
Vill jag stänga av måste jag trycka på knappen igen.
Den borde gå igång igen.
-Ja. -Okej.
Vill du att handikappade personer ses som människor?
Ursäkta?
Jim LeBrecht är ljuddesigner
vid Berkeley Repertory Theatre i Kalifornien.
Han föddes med ett funktionshinder som inte har med hans jobb att göra.
Men jobbet gör det möjligt för honom att leva
ett självständigt, produktivt liv.
...Tom? Trevligt.
Det handlar om hans tillstånd.
Jag föddes med ryggmärgsbråck.
De trodde inte att jag skulle leva så länge.
Men jag hade tydligen andra planer.
I första klass
fick jag gå i kommunal skola på prov.
De skulle se om det fungerade.
Vid den tidpunkten
skickades många barn i min situation till institutioner.
Min pappa brukade säga:
"Du måste vara väldigt utåtriktad.
Du måste gå fram till folk och presentera dig,
för de kommer inte fram till dig."
Min syster, Lindsay, var scout,
men jag fick inte vara med i scouterna.
Det fanns hinder överallt.
Jag älskade musik och livet.
Jag ville vara en del av världen,
men jag såg ingen som jag i den.
Då fick jag höra talas om det här sommarlägret.
Ett sommarläger för handikappade, drivet av hippier.
Och nån sa:
"Du får säkert röka marijuana med ledarna."
Jag sa: "Anmäl mig!"
Det häftiga är att lägret förändrade världen
och ingen känner till historien.
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Jag minns första gången jag åkte till Camp Jened.
En bussresa från Manhattan till Catskills.
Det tar tre timmar.
Man åker genom ett fantastiskt bergslandskap,
och man kunde känna doften av värme och tall,
och höra ljudet av fågelkvitter.
Sen kommer vi till parkeringen
och det är ett myller av folk runt bussen.
Det är fullt av hippier och vissa såg lustiga ut.
Jag tänkte "wow".
Jag kunde inte skilja lägerdeltagare från ledare.
Jag växte upp i Mobile, Alabama.
LÄGERLEDARE
Jag såg en skylt. Det stod: "Sommarjobb. Läger. New York."
Jag kände inte nån med ett handikapp.
Jag var lite orolig för barnen.
Jag hade ingen erfarenhet av funktionshindrade.
LÄGERLEDARE
Jag kände lika många funktionshindrade som sumobrottare.
Jag var längst fram i bussen
och jag var inte beredd på att se så många funktionshindrade samtidigt.
Jag blev förlamad av rädsla.
Nån knuffade mig för att jag var i vägen
och den knuffen framåt hjälpte mig igenom sommaren.
Vid tiden för Woodstock
var jag hos min mormor och lyssnade på radion,
och önskade att jag kunde åka dit.
När jag åkte till Jened var det som
att jag var där! Jag var på Woodstock.
LÄGERDELTAGARE, 18 ÅR
Musiken och folket...
Det kändes som om människorna var galna.
På ett bra sätt.
Kom till Camp Jened och hitta dig själv.
Det var så funkigt.
LÄGERDELTAGARE, 18 ÅR
Men det var en utopi.
När vi var där
existerade inte världen utanför.
"JIMMY" LEBRECHT 15 ÅR
Vill du stanna och se på nåt med kameran, så säg till.
Det går bra.
Okej, där är... de vuxna.
-Vad är det för en gul byggnad? -Det sa jag precis. Det...
Den är för de vuxna.
-Det är de vuxnas läger. -Ja.
Där är en av våra fina ledare.
-Säg hej. -Hej, hur är det?
Okej.
Här är Flickor 1.
Ett ställe där man har kul.
Där är en lägerdeltagare, Valerie Vivona.
Jimmy!
Är det nödvändigt? Jag menar, är det viktigt?
Herre...
Är det chefen?
Ja, Larry Allison.
Du är visst chef här?
Ja, jag är chef för lägret och...
LÄGERCHEF
Jag...
Jag var precis vid poolen och såg ungdomarna simma.
Jag bestämde mig för att gräva några hål för ungdomarna är ganska klumpiga,
och det vore kul om de snubblade.
Lära oss krymplingar en läxa.
Just det.
LARRY ALLISONS RÖST
Jened var ett tillfälle att göra nåt annorlunda.
När lägret startades på 50-talet
hade det ett traditionellt lägerprogram.
När det utvecklades under 60- och 70-talet
försökte vi tillhandahålla en miljö
där tonåringar kunde vara tonåringar
utan en massa stereotyper och etiketter.
Det var en biprodukt av tiderna. Av sociala experiment.
Vi insåg att problemet inte låg hos de funktionshindrade.
Problemet låg hos folk utan funktionshinder.
Det var vårt problem.
Så det är viktigt för oss att förändra oss.
...att säga att jag gillar Camp Jened
Och jag älskar Larry Olson.
Olson?
Allison.
Tur för dig, Sophie.
Vi går laget runt.
Vad heter du?
Jag heter Ellie Abrashkin.
-Var kommer du ifrån? -Brooklyn, New York.
Brooklyn.
Hej, jag heter Jean Malafronte.
Jag blev påkörd av en buss.
Grattis.
Jag vet inte riktigt vad mitt handikapp är.
-Ja. -Det var allt.
Jag heter Carl.
Och om det här nån gång sänds på tv,
så är mitt telefonnummer med riktnummer 212-YU8-0367,
och det vore kul om alla som gillar att prata skulle ringa mig.
Jag har en syn- och hörselnedsättning.
Jag fick för mycket syre i kuvösen
och min hörsel...
För min skalle sprack när jag föll ut ur en taxi.
Jag skulle bli glad om nån som hör det här vill ringa mig.
Jag bor här.
-Steve är ledare. -Vill du ta ett foto av den är grabben?
Le, Steve.
LÄGERLEDARE, 20 ÅR
Vi får inte gå in i deltagarna.
Vi går runt åt det hållet.
Det var trevligt att träffas, Steve Hofmann.
Tack.
Gör inte så att jag blir inbilsk.
Har du inte tillräckligt med ljus för att se in där?
Jag vet inte.
Det är stökigt i sovsalen.
Men vi gillar att ha det så.
Ja!
Hej, Tommy.
Ja!
Det är Tommy Curran.
Hej, Tommy.
-Använder nån sängarna där uppe? -Ja!
-Va? -Sängarna där uppe?
-Ledarna gör det. -Ledarna gör det.
-Hej, JJ. -Vad händer?
Det är typiskt ledarna.
Första natten var jag lite nervös.
Jag var nyopererad.
Jag hade blöjor för jag hade ingen kontroll över blåsan.
Tänk att vara 15 år
och försöka dölja det faktum att man har blöja.
Man var rädd för att bli påkommen.
Jag hade precis opererat urinledaren och hade en påse.
Det gick inte så bra.
Det var svårt med påsen och den läckte.
Men på lägret hade alla nåt fel på sina kroppar.
Det var ingen stor grej.
Därför var jag...
Min första gäst, vad heter du?
Jag heter Michael Tannenbaum.
Hur gammal är du?
Jag fyllde precis 18.
Vad är det viktigaste på Camp Jened?
Personalen.
De är fantastiska. De kan relatera till deltagarna.
-Ljuger du? -Nej.
Jag har varit på andra läger
och inte på nåt annat läger har deltagarna...
Har ledarna behandlat deltagarna som här.
De är inga barnvakter.
-Det var ett bra svar. -Tack, John.
Det är inte helt säkert,
men eftersom det är dags för den nya utflykten på torsdag...
LÄGERLEDARE, 23 ÅR
...ska vi försöka få kocken att ta ledigt på onsdag,
vilket betyder att vi får laga mat på onsdag.
Har ni några förslag?
Jag tänkte se om vi kan laga kalv med parmesan,
men kalv är för dyrt.
Vad sägs om att bara göra chow mein?
-För bacon är ju dyrare. -Kyckling med parmesan.
Vad sägs om lasagne?
Superbra!
Tyst!
Hur många... Räck upp handen.
Hur många vill ha lasagne?
När slipper vi äta stärkelse?
Vi behöver ju inte äta sånt med stärkelse,
så varför äta lasagne?
Hur många vill inte ha lasagne?
-Lasagne vinner! -Ingen lasagne vinner.
Okej.
När ni går tillbaka till... Mark.
När ni går tillbaka till era grupper, bestämmer ni också...
Kom med förslag på vad ni vill ha och när vi kommer tillbaka
bestämmer vi vad vi ska äta.
Okej? Om kocken är ledig på onsdag.
Det var viktigt att vara inkluderande
för jag hade inte många förebilder
med funktionshinder när jag växte upp.
Det fick folk att känna sig delaktiga i det som hände.
-Vilken bra idé. -Ja!
Det var mer fritt och öppet
än vad jag upplevde där hemma.
Jag växte upp i Brooklyn, New York i ett område som heter East Flatbush.
När jag växte upp kände jag mig inte annorlunda.
Jag hade polio.
Jag kunde inte gå längre,
men det fanns många barn.
Vi lekte utomhus. Brännboll och hopprep.
Det var ett fantastiskt område.
En dag skulle jag till godisaffären med mina vänner.
Min vän körde mig i rullstolen
och vi gick runt kvarteret
när det kom fram några barn och en pojke sa: "Är du sjuk?"
Jag blev väldigt förvånad
och jag svarade ynkligt: "Nej, jag är inte sjuk."
Men jag minns...
Jag ville gråta.
Det känns ofta så, även som vuxen.
Man blir chockad av frågan
och kanske arg,
men man är tvungen att fokusera.
Det var ett uppvaknande
att folk inte såg mig som Judy,
utan nån som var sjuk.
När jag var fem år gammal
tog mamma med mig till skolan för att skriva in mig,
men rektorn sa att jag inte kunde gå där för att jag inte kunde gå.
Jag utgjorde en brandfara.
Så min mamma undervisade mig.
Alla mina vänner i området gick i skolan,
men jag var hemma.
Men en dag när jag var runt åtta, nio år
fick min mamma ett samtal om att det fanns en plats
i en kommunal skola i en specialklass.
Lektionerna för de funktionshindrade barnen var i källaren.
De andra klasserna var där uppe.
Vi kallade de icke-funktionshindrade för "övervåningsbarnen".
Några kom ner till oss om fredagarna för att hjälpa oss till samlingen.
De fick komma
till vårt klassrum och köra oss i rullstolarna.
Jag träffade folk på lektionerna
som sen åkte till Camp Jened ihop.
Neil Jacobson, Stevie Hofmann och Nancy Rosenblum.
Vi satt tillsammans på lunchen
och jag hjälpte folk med deras smörgåsar.
Jag tror att vi respekterade varandra
och vi kände alla att det vi sa var viktigt.
På nåt vis, även när vi var så unga,
visste vi att vi var åsidosatta.
Vi ville inte åsidosätta nån.
Vi ville höra vad alla hade att säga.
Vi var villiga att lyssna.
-Det låter mer som... -Ja, wow.
-Du pratar alltid. -Du pratar alltid.
Det är för att han är en duktig talare.
Jean och jag tyckte att jag var...
Det tyckte jag också.
Jack?
Jag tycker att du är fantastisk.
När det händer jobbiga saker sitter du i hörnet och skrattar
och ingen kan bli deppig när du sitter där.
Hon vet vad hon gör när hon är alldeles tyst.
Jag gillar dig verkligen, Nance,
och jag vill lära känna dig bättre,
men så vitt jag vet hittills, så gillar jag dig verkligen.
Hon är väldigt trevlig och...
Prata med henne, inte om henne.
Jag vet inte så mycket om dig, men du är okej.
Det är folk här
som har filmat.
Jag sa åt dem att vända sig till oss som grupp,
så att de kan berätta om sina idéer
och vi kan ställa vilka frågor vi vill.
Vi är People's Video Theater.
Det är Ken Marsh, jag är Howie Gutstadt, och det är Ben Levine.
Vi har jobbat med den här utrustningen,
12,7 mm videoband och ett slutet tv-system.
Bara säg till vad ni vill berätta om er själva.
Det är bra med interaktion.
-Tommy! -Tommy!
Tommy!
-Titta, Tommy! -Tommy!
-Vem är på tv, Tommy?
Vilket fult ansikte. Herregud.
Ja, ja.
Jag fick anpassa mig
de första veckorna på lägret.
Jag gick i kommunal skola,
och träffade inte andra funktionshindrade.
Jag var inte inlåst. Jag kunde komma och gå som jag ville.
Inte alla på lägret hade såna fördelar.
Rory.
Vissa gick i specialskolor.
Andra var isolerade stora delar av tiden.
Det fanns folk från institutioner.
Jag var 15 år, så jag drogs till dem
som rökte och lyssnade på musik.
Utanför lägret kände jag mig inte som en cool unge.
Men på lägret var jag det.
Det var många söta tjejer på lägret och jag var vänskaplig.
Ja!
Hemma hade en del
gjort upp en hierarki av funktionshinder.
Polio låg i topp
för de såg mer normala ut
och CP-skador låg längst ner.
Men på Camp Jened var man som vilket barn som helst.
Vi träffades på Camp Jened,
men han är yngre än jag.
När vi bestämde oss för att gifta oss
sa min mamma till mig:
"Jag förstår varför du vill gifta dig
med en handikappad tjej.
Men varför inte hitta en med polio?"
Herregud!
Där är en av mina ledare med en servitris.
Där är ett litet sitthörn.
Det är mörkt här på kvällen.
Vad betyder det? Vad pågår där?
Lite knull.
Sånt där... Det var en ytlig guidning.
Visa de riktiga grejerna.
Han och Nanci går dit och...
-Vem är Nanci? -Hon är min tjej.
Jag träffade min första flickvän, Nanci, på Camp Jened.
Hon var rolig. Hon var söt.
LÄGERDELTAGARE, 17 ÅR
Hon stod alltid i centrum och hade kul.
Jag älskade verkligen henne.
Så mycket man kan när man är 15.
Jag minns att vi hånglade i matsalen.
Vi verkade hångla hela tiden.
Romantiken låg i luften om man ville uppleva den.
Jag dejtade aldrig utanför lägret.
Men på Camp Jened kunde man hångla
bakom sängarna och andra ställen.
Första året som jag var på lägret
gav en av de kvinnliga ledarna mig
en lektion i hur man kysser nån.
Det var bland de bästa
fysioterapisessionerna jag nånsin varit på.
Några dagar efteråt
var jag på min första dejt
med en tjej från lägret.
Och jag kände hennes hand
på min kuk.
Det var himmelriket.
Va? Ska jag berätta vad som hände?
-Ja. -Tja...
Två stycken fick flatlöss och det smittar.
De lever på människan och jag vet inte...
Och de...förökar sig!
I början, när det satte igång igår,
fick vi reda på vad som pågick.
Vi var uppstressade över det.
Vem fan visste vad flatlöss var?
Jag vill gå dit.
Vad finns där?
Min tjej.
Har du sett henne idag?
Bara härifrån.
Har du pratat med henne?
Inte precis. Bara härifrån.
Vi sitter alla i karantän.
Ja.
Vi har varit ihop en vecka idag.
Ni har varit ihop i en vecka och du kan inte ens prata med henne.
Just det.
-Varför jag är arg? -Din pojkvän.
Ja.
Jag är arg för att jag inte får träffa Jimmy.
Jag har inte haft så kul sen mormor fastnade med bröstet i mangeln!
Vi tänkte samla alla löss och baka.
Vi kanske får röka ut dem.
Det var det dummaste jag har hört.
När jag tänker rationellt inser jag att det inte kliar,
så jag behöver inte desinficera.
Det kliar inte i min rullstol och inte i sängen heller,
inte heller madrassen eller min rumskompis, Bruce.
Vi håller alla på att avhumaniseras.
Har du en tändsticka?
Vi har flatlösskrafter!
Det är den bästa aktiviteten.
-Det säger jag er. -Berätta, Jean.
Det smittar!
Skulle du vilja ha nån som tvättar dina kulor?
-Det är grejen... -Det beror på vem.
Jag kan göra det själv, så jag bryr mig inte.
Men det finns andra som inte kan.
De måste få hjälp.
Många här känner sig små för det mesta
och när nån måste skrubba deras kulor
känner de sig nog ännu mindre.
Det som hände var att folk hade kul.
Vi jobbade tillsammans med att tvätta, städa och duscha,
och göra saker som vi aldrig gjort förr.
Det är annorlunda.
Jag måste hjälpa dem att duscha.
Vi ses sen.
På Camp Jened
fick alla som behövde det personlig assistans.
Folk hjälpte mig att klä på mig och klä av mig,
och att duscha och komma i och ur poolen.
Jag fick också uppleva
hur det var att få hjälp av nån annan än min mamma eller pappa
med allt.
På lägret kunde man prova vad man ville.
Man hade inte valts ut till ett lag där hemma.
Men på Camp Jened fick alla slå på bollen.
Och missade man bollen åkte man ut.
När vi var på Camp Jened hade handikapplagen inte gått igenom.
Så när vi tog med deltagarna till stan för att äta glass
kom vi inte in genom dörrarna.
Och vi fick hantera att alla stirrade
och att de inte var önskvärda
för att andra gäster tyckte att det var obehagligt.
De hinder jag upplevde som en svart man
gällde också för individer i rullstol.
Hemma fick jag vara försiktig med vem jag sa saker till
för det var ett sätt att överleva på.
Det var överlevnadstaktik.
Jag fick vara mycket försiktig för att inte vara respektlös.
Man fick inte se en vit man i ögonen.
Man fick följa såna regler och tänka på sånt.
Känner mig så deppig
Det händer bara en gång
Känner mig så deppig
Det händer bara en gång
När du är ensam med mig
Vet du att du inte kan få nog av mig
Mina ögon blir röda
Jag vet inte vad jag ska ta mig till
Mina ögon blir röda
Jag vet inte vad jag ska ta mig till
Det finns så mycket smärta
Vet inte varför jag är deppig
För jag är Så deppig, så deppig
Hurra.
Är du redo?
-Du är i bild nu. -Okej.
Vi är här nu. Vi ska prata om föräldrar.
Och vad för slags...
Hur de irriterar oss, eller hur man ljuger för dem.
Vi kanske ska börja med...
...överbeskyddande, vilket jag verkligen hatar.
Vill nån börja?
Mina föräldrar är fantastiska, men ibland hatar jag dem
för att de är för fantastiska och överbeskyddande.
När jag vill göra saker
säger de: "Nej, det går inte. Du är handikappad."
De påminner mig om att jag sitter i rullstol.
De inser inte att jag kan göra så mycket.
I allmänhet är föräldrar rädda
för att visa att deras son är funktionshindrad,
eller handikappad, eller vad man nu kallar det.
Och...
Det är mer av rädsla än överbeskyddande.
Jag är beroende av min mamma när det gäller vissa saker
så jag kan inte säga emot henne så mycket som jag vill.
Vad behöver du hjälp av henne med?
Tja...
Sånt som alla andra behöver hjälp med av sina föräldrar,
som tvätt och sånt, men...
Hon beställer specialprodukter
när jag behöver det och...
Om det är nåt jag inte klarar
måste hon göra det.
Om man fortsätter besvära sin mamma...
Om man ständigt bråkar med henne
kommer hon till slut att bli väldigt motvillig.
Tycker alla... Tycker alla att era föräldrar är
strängare mot oss?
Eller behandlar de oss likadant som era syskon,
eller anser de att ni måste vara försiktiga?
Jag har två bröder och de har mycket mer frihet än jag.
Där ryker ditt argument. De är bröder.
-I princip... -Det är en allmän fråga.
-Alltså bröder... -Vi är i princip lika gamla.
Det är hennes ansvar att göra det.
Så länge hon accepterar att folk gör saker åt henne,
kommer det alltid vara så.
Den kommentaren stör mig verkligen.
-Är det allt? -Ja.
Förstod nån det?
Nån som förstod nåt av det?
Nancy menar nog
vad alla vill.
Att få vara ensam nån gång.
Att få tänka för sig själv.
Och vara för sig själv.
Och jag tror
att Nancy säger
att hon har nekats
sin rätt till privatliv.
Var det...
Ja. Det stämmer.
Det är nog en av våra viktigaste rättigheter.
Hur många andra har såna problem?
Det vi såg på lägret var att våra liv kunde vara bättre.
Saken är den
att man inte har nåt att sträva efter om man inte vet att det existerar.
Vi hade såna här diskussioner.
Vi insåg
att vi behövde hitta sätt att göra saker tillsammans.
Inte bara på lägret, utan efter lägret.
När det var dags att lämna lägret
lovade några av oss att hålla kontakten och skriva eller ringa.
Risken fanns
att en del inte skulle komma tillbaka nästa år.
Sista kvällen
umgicks alla nästan hela natten.
Ingen ville gå och lägga sig.
Det var en lycklig kväll,
men man visste att det skulle ledsamt på morgonen.
Vi gick nästan tillbaka i tiden.
Vi var som syskon där.
Jag tog med mig idéer hem,
som de i min omgivning inte kände till.
Jag hade batiktröjor. Mitt afrohår hade växt...
Det var så här stort.
Jag brände rökelse.
Det pågick en revolution och en fredsrörelse
och jag blev väldigt involverad i att stoppa kriget.
Camp Jened hade visat mig en värld utanför Alabama.
På lägret var jag i en helt annan värld.
Jag fick min första flickvän och jag var populär och...
Jag kom tillbaka till världen där det var svårt att ta sig runt.
Ibland åkte jag bara hem efter skolan
och lade mig i flera timmar för att slippa världen.
Jag hade vänner, men jag var den enda med funktionshinder.
Jag var tvungen att anpassa mig.
Jag måste passa in i en värld som inte var gjord för mig.
Det gick aldrig upp för mig att världen skulle förändras.
De flesta funktionshindrade personer kan inte åka kommunala transportmedel
för att de diskrimineras
på grund av att det är icke handikappanpassat.
Det är trappsteg.
Så man måste fortsätta på gatan...
Jag måste fortsätta på gatan och åka runt kvarteret.
De flesta djurarter överger eller dödar
medlemmar av gruppen som är skadade eller missbildade.
Vissa människosamhällen har varit lika hårda.
Genom århundradena är litteraturen och nyligen filmerna
fulla av monsterlika missförstådda varelser.
På grund av det har vi börjat se handikappade
som personer att frukta, tycka synd om eller avsky.
Ikväll ser vi dem som människor med problem.
Judy Heumann är ordförande i Disabled in Action
en politisk organisation för handikappade.
Ett av problemen när man växer upp som funktionshindrad
är att man varken ses som man eller kvinna
och i början av alla relationer,
ses man bara som en funktionshindrad person.
-Ni vet, en person som... -Asexuell.
-Ja, underlägsen och asexuell... -Asexuell. Ja.
..."Kan du göra det här?"
Låt mig berätta om det.
Vi har en hissoperatör
som när han stannar på en våning och där är ett par rullstolar...
LÄGERLEDARE, AKTIVIST
...folk i rullstolar som väntar, så skriker han:
"Okej, in med rullstolarna."
Han tar inte hänsyn till människan i rullstolen...
Ni vet...
-Människan i rullstolen. -Personen...
Ja, personen. Det är bara en rullstol för honom.
Jag skämdes nog inte för mitt funktionshinder.
Jag kände mig mer utanför.
Lägererfarenheten stärkte mig verkligen,
för vi hjälpte varandra att bli starkare
och förstå att det inte alltid behöver vara så här.
Disabled in Action startades efter en rättsprocess
mot skolstyrelsen i New York City.
HON KÄMPADE FÖR ATT FÅ UNDERVISA
Det var mycket publicitet och vi bildade olika kommittéer.
Nåt av det första som Disabled in Action jobbade på
var avinstitutionalisering.
SPECIALRAPPORT
Vissa aspekter av livet har samhället dolt för allmänheten.
Följande program påminner er om att de existerar
och att vi alla har ett ansvar för mänskligheten.
Jag såg på tv en kväll
ett avslöjande om ett statligt sjukhus i New York,
Willowbrook.
Den tidiga morgondimman gav stället en kuslig känsla
som i en skräckfilm.
Och innanför väggarna blev känslan berättigad.
Läkaren hade varnat mig för att det var illa.
Det var fruktansvärt.
Det fanns en skötare för 50 gravt utvecklingsstörda barn.
De låg nakna på golvet insmorda i sin egen avföring.
De gav ifrån sig ynkliga läten.
Sorgsna tjut som är omöjliga att glömma.
Det var chockerande. Hur kunde det här ske?
Barnen kan inte äta själva.
Det finns så få skötare att de måste begränsa tiden
till tre minuter per barn för matning.
Hur mycket tid krävs för att utföra jobbet adekvat?
Samma tid som dina och mina barn
behöver för sin frukost.
Plötsligt mindes jag, att en sommar
hade en deltagare på Camp Jened kommit från Willowbrook.
Jag var i cafeterian och en kille kom in.
Han åt så mycket han bara kunde.
Han bara...
Han fortsatte glufsa i sig tills han kräktes.
Det var som nån från vildmarken.
Vad blir konsekvensen av tre minuter per måltid, per barn?
Dödsfall på grund av lunginflammation.
Jag hade aldrig sett insidan av en sån här institution.
Det kaos som existerade skrämde mig,
för jag insåg att jag själv och andra vänner
lätt kunde ha hamnat på den här institutionen.
Vid den tiden tänkte folk fortfarande inte på
vad som var fel med såna här ställen.
Medborgarrättsrörelsen pågick runt omkring oss
och det innebar ett tillfälle att prata om varför vi exkluderades
och vad vi behövde göra.
DAMEN OCH RAMPEN
Det fanns inga antidiskrimineringslagar på federal nivå.
Men ledamöter i senaten och representanthuset
sökte efter vägar för att möjliggöra det.
Rehabiliteringslagen 1972 var det perfekta medlet.
Begravt i slutet av lagen fanns paragraf 504,
en antidiskrimineringslagstiftning.
Språket hämtades från 60-talets medborgarrättslagstiftning.
Det innebar att alla som mottog statliga pengar,
sjukvård, utbildning, transport och så vidare,
inte fick diskriminera.
Det var ett underbart ögonblick.
Nixon lade in sitt veto mot det.
Presidenten lade in sitt veto mot ett lagförslag om rehabiliteringsprogram
för att det skulle kosta för mycket.
Det skulle kosta för mycket
att sätta in hissar eller ramper på alla stationer.
De totala kostnaderna skulle bli skrämmande höga.
CHEF PÅ NYC TRANSIT
Problemet här är, som med hela den här frågan,
hur många som skulle ha nytta av det?
Disabled in Action bestämde sig för en demonstration i New York
framför Nixons högkvarter.
Vi bestämde oss för att sätta oss på gatan
och stoppa trafiken.
Så kl. 16.30 formade vi en stor cirkel.
Vi spärrade fyra gator.
Man måste handla.
"Upp på barrikaderna!" Så sa Judy.
Jag satt på gatan och stora lastbilar kom emot mig
och jag tänkte: "Oj."
Det var en ovanlig demonstration.
FD LÄKARE PÅ WILLOWBROOK
Folk var inte vana vid att se så många som satt i rullstol.
Man var tvungen att backa.
Man fick backa
om man retade upp den där unga kvinnan.
Bevakningen upphör aldrig. Det här är WINS...
De meddelade att "paraplegiska personer stoppade trafiken i Manhattan".
Vi var bara 50 stycken.
Men med hjälp av en enda gata lyckades vi stänga ner stan.
Dessa DIA-demonstrationer var första gången
som en seriös, radikal agenda mobiliserades.
När jag hörde talas om DIA ville jag verkligen gå med,
men ofta kunde jag inte det, eftersom jag var i skolan.
Judy bestämde att vi skulle på ett event,
eller att vi skulle demonstrera för nåt,
och när vi blev kallade
att fira Martin Luther King var jag tvungen att gå.
Jag tog tåget från Hartsdale till Grand Central Station.
Grand Central Station är så stor.
Jag hittade varken en ramp eller en hiss.
Jag fick kliva ur rullstolen och dra den efter mig,
steg för steg, dra upp den och kämpa mig själv upp.
Kämpa mig själv upp och dra upp den.
Men jag klarade det.
Jag var där med Pat Figueroa, en av ledarna från Camp Jened.
Våren 1973
bestämde vi oss för en ny demonstration.
Vi var en liten grupp funktionshindrade.
Vi fick inte så mycket utrymme i media på riksnivå,
för vi hade inga funktionshindrade veteraner.
Det här var under Vietnamkriget.
VIETNAM FRED NU
STOPPA VIETNAMKRIGET
De ljög om kriget i Vietnam.
De har ljugit om allt i världen.
De ljög om Watergate och hur de behandlar oss.
De ljuger om hur de behandlar funktionshindrade
och psykiskt utvecklingsstörda.
Vi ville mobilisera funktionshindrade individer i Washington D.C.
för att uttrycka de funktionshindrades känslor i USA
och visa att tillsammans är vi starka
och vi måste se till så att alla vinner på det
och inte behöver bekämpa varandra,
utan att vi alla kan få rätt service.
Det är vad det handlar om.
Det finns en minoritet i USA
som bara nyligen börjat göra sin röst hörd.
De möter diskriminering och fördomar på arbetsmarknaden,
inom utbildning, transport och alla andra aspekter
av vardagslivet.
De har lidit i tysthet, men det håller på att förändras.
De har börjat organisera sig och bli politiskt aktiva.
-Vad vill vi ha? -Medborgerliga rättigheter!
-När vill vi ha det? -Nu!
-Vad vill vi ha? -Medborgerliga rättigheter!
-När vill vi ha det? -Nu!
Till slut gav Nixon efter för politiska påtryckningar
och han skrev under rehabiliteringslagen.
Men inget görs för att genomdriva paragraf 504.
Jag hade tagit examen på college
och flyttat hem igen
till Bronx.
Jag var väldigt isolerad.
Jag längtade till Jened.
Jag var tvungen att ta ett stort steg.
Jag praktiserade
på United Cerebral Palsy.
Och jag hade en affär
med busschauffören.
För, du vet,
jag blev ju inte yngre
och jag ville inte dö som oskuld.
En natt fick jag
så ont i magen.
En kirurg sa
att det var blindtarmsinflammation.
De opererade
och tog ut en normal blindtarm.
Läkaren kom in
och gjorde en gynekologisk undersökning
och sa: "Vet du vad?
Jag tror det kan vara gonorré."
Och under ett kort ögonblick
var jag stolt över mig själv!
Men sen,
när jag tänkte på saken,
var det för att
kirurgen hade antagit
att jag inte kunde ha sex.
Bara titta på mig.
Vem skulle vilja knulla med mig?
Och då
bestämde jag mig för
att gå tillbaka till skolan
och skaffa mig en magisterexamen
i människans sexualitet.
Det blev min biljett
ut ur Bronx.
UNDER DEN HÄR TRÖJAN DÖLJER SIG EN SENSUELL KVINNA.
1974 gick jag ut high school
och hamnade på UC San Diego, 500 mil bort.
Jag ville studera akustik
för att sköta ljudet till Grateful Dead.
När jag kom till Kalifornien öppnade sig ett nytt liv.
Jag ville dra fördel av allt.
Jag försökte lära mig surfa.
Jag övertygade min vän, Doug, att jag kunde köra hans motorcykel.
Hur absurt det än låter, kände jag att jag bemästrat mitt funktionshinder.
Under mitt första år
hörde jag att många från Camp Jened hade flyttat till Berkeley.
Jag körde till Dead-konserter
och jag stötte alltid på Al Levy.
Al gillade Grateful Dead.
Det gick vilt till i Bay Area.
Man behövde inte oroa sig för att passa in som i San Diego.
Det bildades en rörelse av en grupp radikala funktionshindrade
som höll på att skapa en ny värld åt sig själva.
Center for Independent Living är unikt
för det drivs av handikappade för handikappade,
en förebild för resten av landet.
Ett center där gravt funktionshindrade hjälper sig själva.
Det är första gången som en grupp gravt funktionshindrade...
VERKSTÄLLANDE CHEF
...har gått ihop för att lösa gemensamma problem.
Ed Roberts undrade om jag var intresserad av att komma till Berkeley.
Jag ville inte åka dit själv.
Jag sa till D'Angelo:
"Vad säger du om att flytta till Berkeley?"
Vi blev rumskompisar.
Jag vill se en energisk grupp funktionshindrade över hela världen.
En grupp människor som inte accepterar ett nej
utan att fråga varför.
Det är det som är så viktigt med CIL,
att det inte är ett kort man tilldelas,
utan ett krav som ställs på folk i gruppen,
att om man inte respekterar sig själv,
eller kräver det man tror på,
får man det inte.
Min första erfarenhet av att hitta ett hem
var att komma till Berkeley och CIL.
Jag hade alltid låtsats att jag inte var funktionshindrad.
Jag kunde gå. Jag kunde lägga käppen under soffan,
men hela tiden oroade jag mig för när jag skulle resa mig
och alla skulle få se mig halta runt.
FÖRFATTARE OCH AKTIVIST
Jag insåg inte hur tung den bördan var
förrän jag var med folk som jag inte behövde låtsas inför.
Verkstaden har nästan allt.
Även elektronisk utrustning för att finjustera batteridrivna rullstolar.
Centret ombesörjer även transporter.
Med hjälp av statliga, lokala och federala pengar
är målet att göra handikappade självförsörjande.
Nanci D'Angelo, kan jag hjälpa dig?
ARBETSFÖRMEDLARE
Det borde inte vara några problem att hitta en medhjälpare åt er.
Jag ger er en lista på personer
som vill jobba de timmarna som ni behöver nån,
och deras telefonnummer.
-Det låter bra. -Behöver ni nåt, så finns vi här.
-Ursäkta. -Okej.
Vill man bo i ett hus, så är det ens rättighet.
Vill man ha en tvårumslägenhet,
hjälper vi till att hitta en.
Och så här kan man ansöka om pengar för att betala assistenter.
Ska jag köpa nåt när jag går ut?
-Ja. -Vadå?
Glass? Nåt annat?
Godis.
När hela gänget från Camp Jened började komma hit
var de så här.
Om man pratade med en
lät det så här: "Vill du träffas på fredag?" "Visst."
Men det betydde alltid att en av dem, om inte fem,
alltid kom dit.
Lägret följde med dem.
De var som ett resande sällskap.
Var hörde jag först talas om det?
Det var av Steve som var här ute.
Neil läste datavetenskap.
Jag kom till Kalifornien
för att läsa datavetenskap.
Min första vecka i Berkeley
började jag köra elrullstol
för första gången i livet.
Det var väldigt befriande.
De tog mig till en halloweenfest på CIL.
Den dagen var...
Herregud!
De var fulla och höll på.
Och alla krymplingar var utklädda.
Och...
Jag hade alltid känt att jag var tvungen att gömma mig.
Man ville inte dra uppmärksamhet till sig.
Men där var alla stolta.
Det slog mig att det här var annorlunda.
Det var verkligen annorlunda.
Nästa på tur är Steven Hofmann, 28.
Han jobbar som transvestit.
Han gillar att jobba med handikappade barn och andra djur.
Han vill bli en huvudlös amöba
med många välutrustade pojkvänner.
Om man är handikappad
och råkar vara
blyg till läggningen
är man körd.
Trevligt att se dig igen, Judy.
Hur har situationen förändrats sen 1973?
Är du lika upprörd och arg som då?
Jag tror att det jag har försökt göra
är att vända ilskan till positiva handlingar.
Förutom att vissa lagar har gått igenom
har de inte genomdrivits.
Lagen förbjuder
diskriminering mot handikappade.
En handikapporganisation hävdar att lagen har ignorerats.
Idag demonstrerades det vid 11 regionala kontor
för hälso-, utbildnings- och socialdepartementet i hela landet.
Carter hade valts.
De hade sagt att förordningarna skulle följas,
men när Califano
blev minister för socialdepartementet påbörjade han en granskning.
Handikappade demonstrerade idag vid socialdepartementet.
De anklagar minister Califano för att försvaga och fördröja förordningar
som ska implementera 1973-års lag att skydda handikappades rättigheter.
Vi har vidhållit det här...
DÖVAS RIKSFÖRBUND
...i nästan tre år,
men när mr Califano blev minister
sa han att det var en helt ny situation nu.
För oss är det inte det. Det är samma situation.
504! 504!
JOSEPH CALIFANO
SOCIAL- OCH HÄLSOVÅRDSMINISTER
Jag har granskat förordningarna.
Det är svåra frågor.
Den senaste administrationen
tog två och ett halvt år och bestämde sig för att inte göra nåt.
Jag har haft två och en halv månad.
Varför gör du inget? Vad väntar du på?
För jag vill vara säker på att jag förstår dem...
-Nej! Det är en lag! -Jag ska...
Inte i maj, nu!
Vi hörde att lobbyister kom in
och ville förändra förordningarna.
Skolor och universitet, till och med sjukhus,
ville inte spendera pengar på att göra byggnaderna tillgängliga.
Vi trodde att det var en nödvändighet.
Att vi måste handla fort.
Vi fick höra att på grund av deras misslyckanden
får vi inte...
...våra medborgerliga rättigheter.
Skriv under eller avgå!
Vissa av demonstranterna lovade att stanna utanför Califanos kontor
tills han skriver under.
Den här samlingen är en del av en nationell rörelse
och vi ska hålla ihop och fortsätta kämpa för våra medborgerliga rättigheter.
Jag visste inte ens att det fanns en nationell rörelse.
Jag kände inte till 504.
Jag var en tjej från Texas.
GULLIGASTE GÅNGSTIL
När jag var 22 och precis hade slutat på college
var jag på väg hem när en lastbil körde på mig
så att jag blev förlamad.
Jag hade alla fördomar
som folk har om folk med funktionshinder
och plötsligt var jag en av dem.
Jag hade aldrig varit omgiven av så många funktionshindrade
och så många olika slags funktionshinder på samma plats
och alla skanderade om rättigheter.
Jag tänkte aldrig att det var nåt som gällde mig.
Jag ringde Ms. Magazine, och de gav mig ett uppdrag.
Så jag gick tillbaka med min kamera.
Vi i Bay Area måste hålla ihop.
Vi är den starkaste politiska kraften i det här landet.
Vi är unga, medvetna och intelligenta.
Vi håller ihop.
Min syster bad mig gå till demonstrationen.
PROTESTLEDARE FÖR 504
Jag sa: "Jag ger det ett försök."
Plötsligt sa nån:
"Vi går in i byggnaden. Vad ska vi göra, stå utanför?"
Så jag gick mot byggnaden.
Talen var slut och jag följde gruppen in i byggnaden.
Det måste ha varit 300 personer och de tog sig upp till fjärde våningen
och områdeschefens kontor.
Vad skulle han göra med alla dessa människor i rullstolar?
OMRÅDESCHEF
504!
Vi begär inget orimligt.
Vi ber dig om ett telefonsamtal
till Joseph Califano.
Mr Lebossi, chefsjuristen för HEW, har utsetts till den
som jag bör diskutera det här med och om ni...
Ju längre jag satt i det här rummet och fick icke-svar,
desto argare blev jag
och då kände folk att vi inte kunde gå,
för ingen visste vad vi pratade om,
men vi visste att de försökte upphäva förordningarna.
Klockan blev fem eller sex och ingen gick.
Jag tänkte att vi skulle bli tvungna att stanna över natten.
Kitty, jag och några andra röstade...
PROTESTLEDARE FÖR 504
...om hur många som ville stanna över natten.
Det var så det började.
504!
Judy sa: "Ta med tandborste."
Och jag sa: "Okej."
Jag sa: "Jag var inte beredd."
PROTESTLEDARE FÖR 504
Hon sa: "Du måste stanna här, Ron."
Solidaritet för alltid
Sanningen marscherar vidare
DAG 1
Det här är för i natt. Okej?
Hur många i rummet kan inte sova på golvet?
Bay Area var så välorganiserat.
Vi kunde demonstrera, men även upprätthålla demonstrationerna.
Demonstrationen vid HEW:s högkvarter i San Francisco är inne på tredje dagen.
Varmvattnet har stängts av på fjärde våningen
där en grupp krymplingar har tagit över.
FBI stängde av telefonerna.
Vi tilläts ingen kommunikation.
Så vi tänkte: "Vad gör vi?"
De döva sa...
"Vi vet vad vi ska göra."
Nån tecknade genom fönstret.
Det var så vi kommunicerade med dem utanför byggnaden.
En kille som är precis bakom mig och sover nu
byggde ett kylskåp åt oss.
Han fäste plast i en luftkonditioneringsapparat
och byggde den med kartong och grejer som fanns till hands.
Vi har lyckats hålla mycket kylt.
Det var så många som försökte lösa hur vi skulle äta och tvätta oss.
"Var ska vi få mat ifrån? Var ska vi få filtar ifrån?"
PROTESTLEDARE & SVART PANTER
Brad Lomax kom på idén att ringa Svarta pantrarna.
Brad kunde knappt prata,
men han kunde gestikulera och fick fram vad han ville säga.
Panthers kom med ett varmt mål mat
och lämnade mat till frukost och lunch.
Gratis. Inga pengar, ingenting.
Efter mötet sa jag till den här killen: "Jag förstår inte.
Ni är Svarta pantrarna och har inga resurser."
De hade ett kök i Oakland.
"Varför väljer ni att ge oss mat?"
Han sa till mig:
"Ni försöker göra världen till en bättre plats
och det är det vi bryr oss om.
Vi vill göra världen till en bättre plats för alla.
Så om ni gör er besvär med att sova på golvet,
ser vi till att ni får mat."
Det var så vi överlevde.
Vi har en cafeteria. Vi har ett konferensrum.
Vi har sängar överallt, madrasser och mat.
Det är otroligt.
Vi hade mycket större stöd än bara inom vår egen grupp.
Fackföreningar och andra organisationer för medborgerliga rättigheter.
Vi hade kontakt med den lokala regeringen.
Borgmästaren stöttade förslagen.
SAN FRANCISCOS BORGMÄSTARE
En av sekreterarna i Sacramento skickade madrasser.
Glide Memorial Church drevs av en progressiv pastor.
PASTOR
Vi är ett folk som tror på frigörelse!
Det var rätt plats och rätt tidpunkt.
En av kvinnorna som drev den stora lesbiska baren i East Bay
kom och sa: "Vad behöver ni?"
Vi sa: "Vi är så trötta på att vara smutsiga."
Hennes partner var sjuksköterska
och de köpte massvis av schampo och balsam.
En kväll dök de bara upp.
Under tre timmar fick alla som ville håret tvättat.
Herregud. Det luktar gott.
Hurra för glada barn.
Och tonåringar!
Vi flyttar inte på oss.
Det går inte föreställa sig 504-demonstrationen.
Det var som ett läger.
Allt vi lärt oss på lägret gjorde vi där.
Många från Camp Jened,
deltagare, ledare, funktionshindrade, icke-funktionshindrade...
LÄGERLEDARE
...hittade till byggnaden.
LÄGERDELTAGARE
...göra nu, är att läsa listan
med alla namn på de som ska tala imorgon.
Det fanns många olika kommittéer som jobbade med media,
mat och medicinska frågor och sådana saker.
...förordningarna som vi var överens om på mötet den 21 januari
och han försöker dölja att...
Judy såg till att alla fick en chans att tala.
...hungerstrejken. Nån här som vill...
Vi kunde inte börja mötet förrän det fanns en teckentolk.
Mötena höll på till klockan tre på morgonen.
Folk måste vara engagerade och känna att de gjorde skillnad.
Annars skulle de inte stanna hela tiden.
Det utvecklas till en grupp.
Ju mer vi pratar och diskuterar, desto mer förändrar vi
och lär oss om vårt eget funktionshinder inom vår grupp.
Vi lär oss teckenspråk och blindskrift,
och dolda funktionshinder som epilepsi, artrit
och allas funktionshinder,
och vi blir en mer sammansvetsad grupp.
DAG 4
Demonstrationen är inne på sin fjärde dag.
Det är den största och längsta protesten
som nånsin organiserats av funktionshindrade i området.
Men problemet är detsamma som i tisdags.
Att försöka få Washingtons uppmärksamhet.
DAG 5
Det är fantastiskt att så många människor stannade.
DAG 6
Och vad de fick uthärda.
DAG 7
Att inte ha en reservventilator.
Att inte ha sin vanliga personliga assistent.
Inte ha tillgång till kateter.
Det är svårt nog för mig att ta hand om min kropp.
Vi pratar om kvadriplegiker som inte kan vända sig själva
på natten för att förhindra liggsår.
Och att sova på golvet? Det är som bäddat för en katastrof.
Det är som om världen vill se oss döda.
Funktionshindrade är medvetna om det varje dag.
Världen vill inte ha oss, utan vill att vi dör.
Vi lever i den verkligheten, så man kommer alltid att undra:
"Kommer jag att överleva? Kommer jag att försvara mig?
Kommer jag att kämpa för att stanna?" Så är det alltid.
Så den där ilskan är som en drivkraft.
Man måste växa, annars klarar man det inte.
Jag kan jobba. Min hjärna fungerar, mina händer fungerar.
Många av oss kan jobba. Det är allt vi säger.
Ta bort de arkitektoniska hindren.
Många av oss hungerstrejkade i flera dagar.
Vi drack två eller tre glas vätska om dagen.
Jag visste att pressen på Judy var hård.
Det är mycket ansvar och det var Judy som ofta sa
till en i taget:
"Kan du stanna? Kan du stanna en dag till?
Kan du stanna en dag till?"
Det var så de klarade det, dag för dag.
Byggnaden har ockuperats i 11 dagar av en grupp handikappade.
Stödet utanför har ökat för varje dag.
Ljudet av det stödet hörs in
till hälso-, utbildnings- och socialdepartementet.
Jag var på Channel 7 som ligger på Golden Gate Avenue,
precis runt hörnet om departementsbyggnaden.
Lokala medier ignorerade nästan händelsen...
...och jag var i princip den enda som rapporterade om den.
White bäddade nästan in sig med oss.
Han filmade oss från början till slut.
Det var ett privilegium
att få sitta med under de nattliga strategisessionerna.
Jag gillar en sån story. Jag bara...
Jag gillar människor som bråkar.
Vi försökte driva agendan framåt och tanken var:
"Försök att få hit kongressen
och ha en kongressutfrågning i byggnaden."
För vi kunde inte gå därifrån.
De handikappade kräver att paragraf 504 ska skrivas under.
Idag lyssnade två ledamöter på kraven,
Phillip Burton och George Miller.
Mitt budskap är stridsvilja. Mitt budskap
stöds av funktionshindrade individer runtom i landet.
Det är början på en medborgarrättsrörelse
och vi är stolta över att ni är här för att sätta igång den
och det är hög tid.
Califano, chef för HEW,
skickade Eidenberg att representera honom på den här oplanerade utfrågningen
som leddes av ledamöterna Miller och Burton.
Just nu pågår det en sökanalys i Washington,
som ska hantera olika frågor som:
Ska drogmissbrukare och alkoholister ingå?
Hur mycket måste skolor och sjukhus
byggas om?
Han hade kommit in med runt 20 förändringar,
däribland införandet av den skamliga doktrinen om åtskilt men likvärt.
Ett skoldistrikt fick utse en skola
för barn med funktionshinder
och elever med funktionshinder.
Vad är det? Det är åtskilt men likvärt.
Vi visste att det var Califanos spektakel.
Han skickar in en stackare att läsa upp de här orden
för att han ska sätta oss på plats.
Sen lämnade han rummet.
Och kongressledamot Burton sa: "Nej, nej."
Mr Eidenberg hade låst in sig på ett kontor.
Burton sparkade på dörren och till slut kom Eidenberg ut.
Och Burton släpade tillbaka Eidenberg in i rummet.
Han tvingade honom att sitta längst fram, vänd mot publiken,
så att han kunde lyssna på oss.
Nån måste sätta ned foten.
KONGRESSLEDAMOT
Nån måste slå ner väggarna
och nån måste ordna lärare och klassrum.
Men vi har sagt att vi är villiga att betala det priset i 200 år
för att ge folk ett normalt liv.
Antingen det handlade om paragraf 504,
eller Brown mot skolstyrelsen...
Trakasserierna...
...bristen på rättvisa för funktionshindrade
som nu diskuteras av administrationen,
är så oacceptabelt att det inte går att beskriva i ord.
Varje gång ni talar om åtskilt men likvärt
förolämpas funktionshindrade runtom i landet
och ilskan ökar.
Fler byggnader kommer att ockuperas...
...tills ni kanske börjar förstå vår ståndpunkt.
Vi tänker inte låta regeringen förtrycka funktionshindrade.
Vi vill att lagen genomdrivs.
Vi vill inte ha mer segregation.
Vi accepterar inte en diskussion om segregation.
Och jag skulle uppskatta om du kunde sluta låtsas hålla med
när du inte förstår vad vi pratar om.
Det finns ögonblick då historien förändras.
Judys interaktion med den mannen
är ögonblicket då mycket förändrades för många.
Vad tänkte Califano?
Att han inte behövde bry sig om oss.
Det var bidragande till att få ledarna att bestämma sig
för att åka till Washington D.C. och konfrontera honom.
DAG 15
Idag reste en delegation från San Francisco,
på väg till huvudstaden
där de hoppas få presentera sina krav för presidenten.
Vi hoppas att presidenten ska ta emot oss.
Vi har fått mycket stöd från organisationer
som finansierar vår resa till Washington.
Och vi hoppas komma tillbaka
med undertecknade förordningar.
På San Franciscos flygplats på väg på en resa av beslutsamhet,
Evan White, Channel 7 News Scene.
Det var viktigt att låta dem förstå så fort vi kom av planet,
att det inte var en lek.
Så jag sa: "Vad ska vi nu göra?"
De sa: "Vi kan sova till imorgon."
Jag sa: "Nej, det kan vi inte.
Vi ska gå ut
och sätta oss framför Califanos hus
och låta honom få höra om 504 och att vi är här."
Det fanns ingen tillgänglig transport just då
så fackföreningen för maskinister hyrde en liten lastbil...
STÖDER HANDIKAPPADE I KALIFORNIEN
...och satte på sin skylt, och så tog vi oss runt i Washington D.C.
Vi satt i mörker under resan
och visste inte var vi var förrän vi kom fram,
då de öppnade där bak och vi kunde se igen.
Vi åkte raka vägen till Califanos hus
och vi satt utanför med tända ljus.
Polisen kom genast. Det var polisbilar överallt,
men de såg folk i rullstolar och med kryckor
och ville inte ge sig på dem.
De parkerade bara där och tittade på hela natten.
På morgonen
kom Judy, Evan White och hans kameraman och knackade på Califanos dörr.
Han kom aldrig ut.
Han tog sig därifrån bakvägen.
Presidentens familj använde sidodörren
för att lämna Washingtons First Baptist Church.
Familjen Carter undvek 20 handikappade personer
som demonstrerade på gatan utanför dörren presidenten brukar använda.
I Washington idag,
marscherade över 100 personer utanför Vita huset.
Men det ser inte ut som om Carter kommer att träffa demonstranterna,
trots att de rest ända från San Francisco för att göra just det.
När de 22 åkte iväg var vi fortfarande jättemånga kvar i San Francisco.
DAG 22
Då ökade FBI trycket.
Det kom brandlarm och bomblarm under natten.
Och vårt enda jobb... Det var... Ni vet Judy.
Vårt enda jobb var: "Ni får inte åka därifrån förrän jag ringer."
"Nej. Vi åker inte förrän du ringer oss."
Vi var mer rädda för att göra Judy Heumann besviken
än vi var för FBI eller för att polisen skulle gripa oss.
Folk var stressade i Washington D.C.
Det skulle ha varit den stora finalen.
Nåt skulle ha satt igång, men det gjorde det inte.
Vi visste inte vad som skulle hända.
Tre gånger den veckan satt vi uppe 36 timmar utan att sova.
Ledarna var starka och sa: "Hur kan vi ge upp?
Det måste göras, om inte nu, så när?"
-Vet nån var Dennis käpp är? -Nej.
Vet nån var Dennis käpp är?
Man får inte röka där inne.
Vi måste ge oss iväg för vi ska inte...
Sitt inte på gitarren.
Det finns plats på golvet för nån.
Judy, sjung en sång.
Ellen, är Bob Perkins där uppe?
Jag tror att Nicky gick.
Fråga om han vill åka med oss.
Okej.
-Vänta. -Jag gillar inte den.
Du har nog märkt det...
Ett, två, tre, fyra! Vi ska fixa 504!
DAG 23
Ett, två, tre, fyra! Vi ska fixa 504!
Det här kanske är mot reglerna, sir.
-Ja. -Men jag har åkt 500 mil.
Får jag fråga varför ni inte träffade demonstranterna?
Det pågår en olaglig demonstration i San Francisco.
Och jag tycker att det är opassande.
Ni gick med på att träffa dem, men ställde in det. Stämmer det?
Tack.
Han säger att han aldrig gått med på det
och att det är en olaglig grupp och en olaglig ockupation.
Evan White var redo att skicka allt sitt material till San Francisco
till Channel 7, men det pågick en teknikerstrejk.
ABC-stationerna över hela landet fick inte mycket nyheter,
så de på ABC, strejkbrytarna,
skickade det till alla ABC-stationer i landet.
Evan White i Washington D.C.
Ett, två, tre, fyra! Vi ska fixa 504!
De började få motvind.
Folk som Joe Califano
struntade i vad som pågick i San Francisco,
men det var överallt.
DAG 24
-Tack. -Ja.
Se på era skuggor.
Det hände, utan fanfarer,
utan att pressen och vi fick veta det,
men plötsligt skrev Califano under förordningarna som vi ville ha.
Jag tror att det krävs en förändring av attityder,
tankar och handlingar
hos miljoner amerikaner.
När det var över delade Dusty Irvine bröd med vännerna.
HUNGERSTREJKEN ÄR ÖVER!
Hon hade hungerstrejkat.
Det var det första hon ätit på 23 dagar.
I Washington D.C. var talesmannen för handikappade glad.
Kongressen, pressen, amerikanerna,
har sett att vi är envisa, starka och intelligenta
som alla andra.
Funktionshindrade individer är funktionshindrade,
inte definitionsmässigt sjuka.
De nya lagarna säger att alla handikappade barn i landet
har rätt till utbildning i kommunala skolor,
nåt som handikappade har väntat på länge.
Det borde ha införts för 20 år sen.
Är du glad, eller orolig, eller vad?
Jag är väldigt glad. Ja.
Det visar att landet vaknar upp.
Äntligen efter all press, plåga
och förödmjukande behandling.
Som folk behandlades i Washington D.C. och San Francisco.
Vi trodde att vi kunde besegra den amerikanska regeringen.
Vi inte bara trodde det...
...utan vi gjorde det.
Vi gjorde det och det är...
Och vi gjorde det tillsammans.
Det som 504-ockupationen gjorde var att den tog alla de här människorna,
döva och förståndshandikappade,
de med inlärningssvårigheter och synnedsättningar...
Det var en bred grupp.
Vi sa alla:
"Jag har inte hört det förut, men jag tror dig
och det är din upplevelse av att vara inlåst på psyk.
Jag tror på att det är din upplevelse av specialklasser."
Vi bevittnade varandras sanningar.
Vi bekräftade varandra:
"Jag ser dig och jag tror dig."
Jag hade ingen bra självkänsla när jag blev funktionshindrad,
så ni förstår varför...
...när 504 sa åt mig att jag har ett värde...
...blev jag rörd.
Jag var stolt över att vara en del av gruppen.
Väldigt stolt.
Vi vann!
Vi visade styrka, mod, kraft och engagemang!
PROTESTORGANISATÖR FÖR 504
Att vi som var instängda eller utestängda,
de undangömda, svaga
kunde kämpa på högsta nivå mot regeringen
och vinna!
Ett år efter 504-ockupationen tog jag examen från college.
Jag fick äntligen träffa mina Jened-kompisar i Berkeley.
Jag hade fått mitt drömjobb
som ljuddesigner på Berkeley Repertory Theatre.
Men de första två åren som jag jobbade där
kunde man inte ta sig till ljudbåset med rullstol.
Jag måste använda utetrappan.
I slutet av vintern var det som om det växte svampar på mattan.
Men eftersom förordningarna hade skrivits under
blev den fysiska världen runtom mig mycket tillgängligare.
-Hej, Judy. -Hur är det?
Paragraf 504 har lett till en rad olika förändringar,
inom transport, sjukvård, utbildning och jobbtillfällen.
Universiteten måste anpassa sina byggnader för funktionshindrade
och erbjuda tolkar och läsare för personer med hörsel- och synnedsättningar.
Alla statligt byggda bostäder och allmänna byggnader
måste anpassas för rullstolsburna.
På Berkeleys gator
ser man resultatet av funktionshindrades medborgarrättsrörelse.
Trottoarramper designade av rullstolsburna gör hela stan tillgänglig.
Konsekvenserna är enorma.
1980 öppnade Berkeley Rep en större teater.
Tack vare 504 måste byggnaden vara funktionshindersanpassad.
Allteftersom hindren runtom mig försvann
insåg jag att det mål jag satt upp för mig själv,
att övervinna mitt funktionshinder, hade slitit hårt på mig.
Det var som att förneka en del av sig själv.
Redo, ljud. Tre, fyra.
Jag vill säga att jag är glad att vara här ikväll, men...
-Det är okej. -Vi står bakom dig.
Det är okej.
Å ena sidan känner jag att jag borde säga att allt är underbart,
men jag känner inte att det är det vi pratade om.
Jag är trött på att vara tacksam för anpassade toaletter.
Jag är trött på att känna så
när jag egentligen känner
att om jag måste vara tacksam över en anpassad toalett,
när kommer jag då att bli jämlik med andra?
I årtionden har vi lagt brist efter brist på hög
och belånat vår framtid och våra barns framtid
för tillfällig bekvämlighet.
Den 7 maj skulle kongressen rösta om budgetförslagen.
Framtiden för program för funktionshindrade var dyster.
Inte bara pengar, utan den svårvunna lagen stod på spel.
Det var inte längesen vi gjorde den här resan för att införa lagarna.
KONGRESSLEDAMOT
Och tre år senare ber vi att de inte ska upphävas.
Otroligt hur systemet fungerar.
Funktionshindrade protesterade och stängde en gata i St. Louis, Missouri på söndagen.
Det var en ändlös kamp
att se till att 504-förordningarna följdes.
Dessutom täckte 504 bara organisationer
som mottog federala pengar.
Slutar ni inte blir ni gripna.
Största delen av kommunala färdmedel var inte anpassade,
arbetsgivare kunde ännu diskriminera
och privata företag var fortfarande otillgängliga.
Vi behövde en egen medborgarrättslag.
Det är den senaste kampen för medborgerliga rättigheter
och ett vanligt amerikanskt liv.
För mer än 40 miljoner amerikaner
som är fysiskt eller intellektuellt funktionshindrade gryr en ny era.
En lag på väg att antas i kongressen
skulle ge lika tillgänglighet för funktionshindrade
till jobb, transport och allmänna platser.
Lagen är en rättighetsförklaring för funktionshindrade
och USA blir ett bättre och rättvisare land.
"KAPITOLIUM-KRYPNINGEN" 12 MARS, 1990
ADA!
-När vill vi ha det? -Nu!
-Vad vill vi ha? -ADA!
-När vill vi ha det? -Nu!
-Jag ska ta mig upp. -Ja.
-Ta mig upp! -Ta det lugnt.
ADA nu!
Jag tar hela natten på mig om jag måste.
ADA nu!
Okej!
Vi funktionshindrade är här idag
för att försäkra funktionshindrade amerikaner
om det vanliga livet
som icke-funktionshindrade amerikaner ofta tar för givet,
rätten att åka buss eller tåg,
rätten till de jobb som vi är kvalificerade för,
rätten att gå på vilken teater eller restaurang vi vill.
Antagandet av den här monumentala lagen gör det klart
att vår regering inte längre tillåter
den största minoritetsgruppen i USA
att nekas lika möjligheter.
Mindre än så är omoraliskt.
Herr president.
I morse höll senator Tom Harkin, vars bror är döv,
ett tal på teckenspråk och uppmanade att anta lagen.
Men till slut var det de funktionshindrade som fick det att hända.
Låt den skamliga muren av uteslutande falla.
26 JULI, 1990
Gud välsigne er alla.
ADA var
en fantastisk prestation.
-Hej, Angel. -Hej, Neil.
Hur är det?
Ge mig tre kaffe.
Kaffe?
Ja.
Men det var bara
toppen av isberget.
Man kan få igenom en lag,
men inte förrän man har ändrat
samhällets attityder
kommer lagen att betyda nåt.
Hela det här området...
...hyste sängarna.
Jag känner inte alls igen det.
Var är lägret? Är allt borta?
CAMP JENED BÖRJADE SOM ETT LÄGER FÖR FUNKTIONSHINDRADE 1951.
DET STÄNGDES EFTER EKONOMISKA PROBLEM EFTER SOMMAREN 1977.
Man kommer tillbaka till stället som om det var helig mark.
Man vill nästan säga "tack".
Jag vill nästan hoppa ur
min rullstol
och kyssa den jäkla jorden.
Är det Denise? Denise?
Oj! Lionel!
Det här var ett öppet fält med gräs.
Och vår basebollplan var här.
Hade ni kunnat föreställa er
vart vi skulle ta oss?
Gå!
Familjen Jacobson bor i Oakland, Kalifornien.
Neil är vice vd på banken.
Denise är författare.
Ge mig en puss.
Vad sägs om fem?
Har du alltid velat bli pappa?
Ja. Alltid.
David är den första personen
i hela mitt liv
som inte bryr sig om mitt funktionshinder.
Jag är pappa. Hans pappa.
Tänk om nån sagt till dig
att du skulle bo i Oakland
med din fru
och ta dig
vart fan du vill.
Det hade du inte kunnat föreställa dig.
Aldrig.
Friheten lägret gav
påverkade resten av min pappas liv.
Han är ju min pappa...
Han ville inte visa för mycket av sin rebelliska
värsting- och hippieattityd,
men att se den sidan av honom var otroligt.
Jag blundar
och kan höra alla lägerdeltagare.
Jag kan höra Larrys röst.
Jag är så stolt över alla.
Det krävdes ett ögonblick i tiden
då en gnista satte igång en förändring
och det är därför såna som Judy Heumann är så viktiga i världen.
Judy, du var skitjobbig,
men jag älskade dig ändå.
Judy, vad är det viktigaste
som har hänt dig de senaste 20 åren?
Det viktigaste har varit
de funktionshindrades rättighetsrörelse
som vi kan kalla en internationell rättighetsrörelse.
Judy Heumann jobbade som specialrådgivare för International Disability Rights
för amerikanska utrikesdepartementet.
Hon bor i Washington D.C. med sin man, Jorge,
rättsaktivist för funktionshindrade.
-Får jag ge dig en kram? -Ja.
Det var...
Det var alltid det bästa sättet för mig att krama Nanci på.
-Jag älskar dig. -Jag älskar dig också.
Ja.
Jag är arg för att jag inte får träffa Jimmy.
Undertexter: Annika Vasiliadou