Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL-DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Det må være perfekt. Vi har to sjanser til. Kom igjen!
BALLETTEN NØTTEKNEKKEREN BLIR FREMFØRT
I BYER RUNDT OM I VERDEN. OVER 600 ER I USA.
To, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
To, to, tre, fire, fem, seks, sju og én.
DEBBIE ALLEN LAGET SIN VERSJON AV NØTTEKNEKKEREN I 2008.
Hvor er linjen? Se mot venstre.
Personen til venstre for deg kommer dit før deg.
Hun kommer dit først, så du må stå på rekke med henne.
200 ELEVER GÅR PÅ DEBBIE ALLEN DANSESKOLE
75 % AV DEM FÅR STIPEND
Vi gjør det igjen. Alle tre grupper.
Og en, to, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
To, to, tre, fire, fem, seks.
Kom igjen, én.
DADA HOLDER ÅPNE AUDITIONER FOR HOT CHOCOLATE NUTCRACKER
I SEPTEMBER. MÅNEDENE ETTER BRUKES PÅ ØVINGER.
Mye bedre. Går det bra?
-Husker dere alt? -Ja!
-Fordi dansere er hva? -De smarteste på jorda.
De mest intelligente på jorda, og vi husker alt, ikke sant?
-Ja. -Gå til sminken. Vi sees snart.
-Takk, Miss Allen. -Bare hyggelig, skatt.
Kjære vene. Hva kommer nå?
Flere til hår og sminke?
Jeg skjønner hvorfor hun bruker…
Kom igjen, alle på plass!
Det er Debbie Allen. Hun er berømt!
Hot Chocolate Nutcracker!
Jeg heter Debbie Allen. Jeg er så glad…
Det er en stor glede
å ønske dere velkommen som vårt første publikum
på Hot Chocolate Nutcracker i år.
Noen av dere må lære å strekke ut tærne og føttene,
men da må dere først være stille og høre etter.
Velkommen til Hot Chocolate Nutcracker-auditionen.
Så fint at dere kom.
Jeg ser mange kjente ansikter og noen nye ansikter.
Jeg er ute etter unge dansere som er livlige og energiske,
som vil stå på scenen, som kan spille en rolle,
som kan bli ei dukke, en ape eller en alv.
Dere må se på dere selv som skuespillere, ikke bare dansere.
Dere skal få vise meg hvor jeg kan bruke dere,
og jeg skal gjøre mitt beste for å plassere dere på riktig sted.
Får dere ikke plass etter i dag, ikke bli lei dere.
Da må dere bare øve litt mer. Ok?
Det gikk så bra i fjor, og alle venter på at vi skal komme tilbake.
Dette er ballettmesteren vår, Miss Giana Jigarhan.
Madame Jigarhan.
I dag skal hun sette dere på prøve.
Vi viser dere to ulike kombinasjoner,
og Miss Eartha Robinson skal vise et jazzstykke.
Dette er Miss McDonald, direktøren for Debbie Allen danseskole,
og Miss Cathie Nicholas, som er min høyre hånd og venstre fot.
Jeg roper opp navnene, échappé.
Det blir én og to og tre og fire.
En og to.
Og to, en og to, og tre og fire.
Noen kommer inn i Hot Chocolate Nutcracker
i fire- og femårsalderen, og som 12-åringer er de der fortsatt.
Der er med gjennom hele danseskolen,
så noen er med i Hot Chocolate Nutcracker for sjuende gang.
Så har vi førstegangsdanserne.
Hopp. Opp, ned, pivot.
Det er mye folk. Det var litt overveldende.
Det er mye som skjer.
-Det er sjuende gang. -Min sjette.
Åtte eller ni år. Det er halve livet mitt.
Og en, to, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
To, tre, fire, og det er alt.
-Hvorfor trodde du at du ikke greide det? -Jeg vet ikke.
Jeg liker å undervise barn. De gjør meg sprø,
og de er monstre mesteparten av tiden.
Forsiktig.
-Skal du prøvedanse? -Ja.
-Ok. -Men jeg vil ikke.
Vil du ikke? Da kan du sette deg.
Vil du ikke danse, sier jeg det til mora di.
Jeg elsker jobben min.
Jeg har alltid hatt lyst til å undervise barn.
I et kompani er danserne allerede opplært, og de vet hva de gjør,
men man kan vise barna ballettens og kunstens skjønnhet.
Gjennom den opplevelsen,
begynner de også å sette pris på livets skjønnhet.
Jeg skal følge med på dere i dansetimene.
Får jeg ledige plasser, henter jeg dere, men dere må øve litt mer.
Du må bare øve litt mer.
Jeg blir også lei meg.
Jeg er fornøyd. Dere var kjempeflinke. Tusen takk.
-Si: "Takk, Miss Allen!" -Takk, Miss Allen!
Vi sees klokka ett i morgen. Gå!
Nøtteknekkeren var viktig for meg da jeg var liten.
Jeg var i blomsterlandet.
Vi sang…
Velkommen til blomsterland
Hvilke tidender har du med?
"Sukkerfeen" var alltid drømmen min.
Jeg elsker "Sukkerfeen," den musikken.
Tsjajkovskij komponerte musikken til Nøtteknekkeren,
og Petipa, en fransk koreograf, laget en libretto for ballett.
Nøtteknekkeren ble danset første gang i St. Petersburg
i 1892, på Mariinskij-teateret.
Kritikerne likte det ikke, men publikum elsket det.
Nøtteknekker-navnet er så velkjent,
og vår versjon er Hot Chocolate Nutcracker.
Drar du for å se New York City Ballett,
har de voksne i alle hovedrollene,
og med barn som løper over scenen og sitter på et tre.
I vår versjon av Nøtteknekkeren, selv om vi har profesjonelle og lærere
i noen av rollene, er barna stjernene.
Som barn ville jeg bli en svart alvedronning som kunne fly.
Jeg så aldri noe sånt under oppveksten, men jeg visste at jeg ville bli det.
Det har vært flere Chocolate Nutcrackers rundt om i landet,
men jeg ville gjøre det gøy
og ha en musikalsk, kulturell identitet som ikke var knyttet til Tsjajkovskij.
Hot Chocolate Nutcraker tar oss med på en reise
til virkelige land og fantasiland,
som alle har en ulik dans- og musikkstil.
I "Flamenco Fire" er jeg en kakerlakk.
-Ja, vi er alver. Vi er egyptere. -Vi er Bollywood.
Jeg er i "China".
Jeg er med i "Burnt Lamb," i festscenen. Jeg er med i alt hvor det er en mann.
Jeg spiller nøtteknekkeren. Bare kall meg "HC".
Jeg er en edderkopp i regnskogen.
ØVELSER DAG 1
Øvelsene starter i oktober.
Kjære vene.
Dere må gjøre jobben deres, og det er å komme forberedte på øvelsene.
Dere må være ansvarlige hjemme også.
Miss Allen leker ikke. Dere må være forbilder.
Dere må være gode borgere, hjemme og på skolen.
Er det noen her som er tre?
Nei? Bra. Ta ned hånden.
Er det noen her som er fire? Fire år gamle.
Kom hit. Flink jente. Kom igjen.
Stille.
Er det noen femåringer her? Kom hit.
Hei.
Kom igjen. Spre dere. Vi skal stå på denne linjen.
Spre dere, se fremover. Er du virkelig fem? Du er høy.
Kom igjen.
Dere må øve.
Dere vil ikke lykkes av å gå rundt på kjøpesenteret i høye hæler.
Ta av dere hælene, sett dere på gulvet og tøy.
Debbie forventer fremragenhet av barna på alle nivåer.
Ikke bare i én ting, men alt,
så i verden… er ikke alt så lett.
Selv på dette dansegulvet. Noen som kommer hit, vil falle,
men faller du ikke minst én gang daglig, strekker du deg ikke etter noe.
Jeg vil ha helling som går til klokka seks.
Stol på meg.
Det er det de vil se når dere forlater DADA.
De elsker dere ikke som jeg gjør.
Jeg møtte Debbie da jeg var 16, for rundt 10 år siden.
Jeg danset i Fame med Debbie.
Dere har store drømmer.
Vil dere bli berømte?
Berømmelse koster,
og dere skal begynne å betale med svette.
Hun er den samme nå. Hun er helt genial.
Jeg kom aldri på trening uten å tøye ut og gjøre tendu,
slik at beina mine var klare til å sette i gang.
Det skjer ikke.
Da kommer dere ikke videre. Jeg prøver å hjelpe dere.
Hvis jeg er hardt mot dere, så er det fordi jeg bryr meg.
Mora mi?
Tøff. Hun er tøff.
Den mest sprudlende og talentfulle,
som en mor for alle.
Hun er en pioner.
Hun har koreografert Oscar-utdelingen ti ganger.
Trodde jeg at jeg skulle komme hit,
som produsent, regissør, stjerne,
koreograf og mamma?
Uten tvil!
Vi starter med stykkene som involverer flere elever først,
og vi øver kun i helgene.
Vi tar det fra starten av "Toyland". Gled dere over at dere blir levende.
Dukker, små dukker.
Hvilken scene var dere i?
-"Toyland." -Kom igjen.
Hvilken scene er dere i nå?
-Alt. -Alle? Ser dere!
"Toyland" er et springbrett.
Alle sammen starter med "Toyland". Dere er i "Toyland".
Jeg har aldri sett en vanlig Nøtteknekkeren.
Jeg vet bare om Hot Chocolate.
ALVEDRONNING
Jeg liker det sånn.
Kylie Jefferson.
Hun er den yngste jeg har hatt på skolen.
Jeg husker da vi gikk inn på Debbie Allen danseskole,
som lå i Culver City da, og det var så mye folk der.
Da vi kom til bordet, sa de til mora mi at jeg ikke fikk prøvedanse.
"Hun er for ung."
Hun kom inn i første posisjon, med håret i knute og var så alvorlig.
Jeg tenkte: "Ja da."
Miss Allen sa: "La henne danse."
Alle så på meg og sa: "Miss Allen, hun er for ung,"
og jeg sa: "Jeg kan forandre på reglene."
Perfekt.
De fleste elevene mine er fra LA, og har ulik økonomisk bakgrunn.
Noen av dem bor i Beverly Hills og noen av dem bor i Compton,
og de som er mest dedikerte,
er her minst fem, seks dager i uka.
De må ta minst 10, men noen av dem tar 15 timer i uka.
Hun ville ha et sted hvor du, uavhengig av utseendet, får danse.
Derfor har vi en stor gruppe som er her på stipend.
Mange av barna har ikke råd.
Vi gjør plass til de som vil være der.
Vi går.
Vi samler inn penger.
Mange venner sluttet å ta telefonen etter det første året.
Nei da, de har vært greie.
Vi begynte å se på hvilket merke vi kan bruke til vår disposisjon
som kan gi mer inntekt, og som folk kjenner til.
Da George Balanchine kom til New York for å starte New York City Ballet,
måtte han finne noe som kunne gi inntekt, og det ble Nøtteknekkeren.
Nøtteknekkeren samlet inn penger til resten av året
for New York City Ballet.
Den originale Nøtteknekkeren er en historie fortalt…
Det er en opera med dans.
Vår Nøtteknekkeren er en fortelling.
Kom igjen! Nøtteknekkeren er våken. Vi må gå til krig.
Vi har fortellere som tar oss med gjennom reisen,
og det er mer komedie i det som sies.
Det er ikke mimet.
Hvem skrudde av lyset?
Det har tatt helt av. Det er en stor del av inntektene våre.
Det gir oss flest inntekter.
Dette avgjør hvem som skal gjøre det. Vipp. Nei, opp med beinet.
Du må sitte i spagaten mens du ser på TV og gjør lekser.
Dere gjør det ikke ofte nok. Dere er for opptatte med gutter og sånt.
Høyere med beinet. Kom igjen. Jeg skal ta tak.
Opp!
Vipp over, bøy.
Ja, bøy.
Hold deg selv og få opp beinet.
Sånn!
Mitt første minne om DADA er fra da jeg var 11.
Jeg var så redd, for jeg visste ikke at folk kunne være så flinke.
Jeg var elleve, og tenkte: "Jeg er best."
Så tenkte jeg: "Nei."
Lærerne er tøffe, men de bryr seg.
Det føles som en familie.
Miss Allen bryr seg om alle sammen, og det er kjempebra.
Jeg har gått på DADA i nå år, siden jeg var fem, og nå er jeg 14.
Jeg har vokst opp på DADA.
Da de sa at jeg var Kara, ble jeg nervøs og glad,
fordi jeg følte at jeg hadde et stort ansvar
og må passe på at jeg ikke dummer meg ut og ødelegger forestillingen.
Alle vil være Kara, for det er hovedrollen.
Hun er jenta som drar på eventyr.
Miss Allen har to personer til alle roller,
så elevene kan bytte roller og ha forskjellige opplevelser.
Fint.
Kara, vil du ikke smile?
-Se, og si hva du synes -Si hva du synes!
Miss Allen sa at jeg skulle være Kara i tre forestillinger,
og jeg gikk helt av skaftet.
Kjære, for en overraskelse
Overraskelse!
Kara!
-Kara -Du vet at vi elsker deg
Det er den følelsen når du når målet ditt, og du tenker: "Ja!"
Jeg ble så glad.
9 UKER FØR FORESTILLINGEN
Vi må snakke om den egyptiske dukken.
Du må ta tak under rumpa hennes,
og hold hånden hennes om hun trenger det.
Så skyver du henne helt opp.
Det er posisjonen. Du er på den andre siden.
Jeg var den første egyptiske dukken. Mora mi laget koreografien.
Bom, og en og to.
En, to, tre.
Én snurr, åpne.
Hode.
Jeg begynte å trene dans på seriøst nivå på Kirov Academy of Ballet.
Du starter her. Hun går ut i spagaten.
Det tredje året mitt der,
så læreren på meg en dag, og sa: "Stopp!"
Han så på meg og sa: "Du blir aldri danser.
Gå til Alvin Ailey."
Det var en fornærmelse.
Som om Alvin Ailey var ubetydelig.
Alvin Ailey er vårt beste amerikanske dansekompani for moderne dans.
Ja, det er stort sett svarte der, men betyr det at hun ikke kan danse?
Jeg ble så forbannet. Jeg var klar for kamp.
Jeg sendte mannen min, for jeg visste at jeg ville være ufin.
Datteren min hadde vært borte i tre år, og det var på tide at hun kom hjem.
Han tok meg ut av skolen, og moren min bestemte seg
for å åpne Debbie Allen danseskole.
Jeg startet DADA, og hun kom hjem.
Hun var inspirasjonen. Hun er musen min. Det har hun alltid vært.
Her er det noe for alle og enhver.
Alle former, alle størrelser, alle farger, alle kulturer,
og det gjør oss veldig unike.
Hun går bort, og dere trekker dere unna.
Det er henne.
Hun er nydelig.
-Og hun er tøff. -Hun er tøff.
April gjør det hun skal gjøre.
Dere må komme rundt. Det greier dere.
Jeg begynte ikke å danse før jeg var åtte år.
Jeg kom hit fra North Carolina,
og jeg fikk et fullt stipend fra Debbie Allen.
April er en av de mest begavede danserne jeg har hatt her.
Jeg tok henne med hit for å utvikle henne, for hun trenger det.
Jeg jobber deltid på El Pollo Loco.
Jeg står i kassa.
Akkurat nå er jeg kassearbeider.
Folk ser på meg som en stille person.
Som regel har jeg mye jeg vil si, og jeg har mange tanker,
men jeg vet ikke hvordan jeg skal si det.
Ofte er jeg overveldet av følelser.
Eneste måten jeg får uttrykk for følelsene, frykten eller angsten,
er gjennom dans.
8 UKER FØR FORESTILLINGEN
Pust.
Nydelig.
Dere er de vakreste på jorda.
Det handler om speilet.
De vakreste skapningene på jorda.
-Hodet, én person. -Opp.
Det skal føles som det er én person som beveger seg.
Se opp.
Ned.
Jeg har så lyst til å danse i "Bollywood". Jeg har prøvd å komme med lenge.
Jeg kan alle trinnene, men jeg er for ung for "Bollywood."
Overkroppen!
Et nytt land betyr ny koreografi, nye kostymer.
Det betyr en ny del av historien.
Tilbake. Til siden.
Samme hvor dere er, har dere en aura av overlegenhet, skjønnhet og makt.
Makt. Det handler om kvinners makt.
Kvinner styrer verden, samme hva de sier.
Hvor er jeg?
Alt ligger i øynene.
Man skulle tro at "Bollywood" er favoritt, for den er alles favoritt.
Det er noe man drømmer om helt til man er med.
Det er fem minutter med dansing uten stopp, uten tid til å puste.
Opp med hendene! Kraft!
Bli der for alltid.
Bli der. Pust. Øv dere på å holde der. Det er bra for dere.
Det blir bedre, damer.
Pause. Det blir bedre. Hør på meg.
Dere går bredere enn nødvendig. Dere blir utmattet.
Pust, så tar vi "Egypt". Bare pust. Dere har to minutter.
Miss Nicholas.
Det går bra, men de danser litt rotete. For rotete for meg.
Jeg er ikke fornøyd med Fairyland.
Jeg legger til ting i gult som vi skal øve på.
Jeg må terrorisere alvene. Unnskyld.
Siden jeg kom fra DADA,
forsto jeg ikke hvor stort det er at ei svart jente danser ballett.
Nydelig.
Verden er så annerledes enn DADA.
Der jeg er fra, gjør alle det, og alle er flinke.
Lauren Anderson,
som var den første svarte ballerinaen i et stort ballettkompani,
var her for et år siden.
En og to, pas de cheval, enveloppé.
Jeg tenkte ikke: "Jeg skal bli ballerina," ikke som sjuåring.
Jeg syntes det var gøy på treningene.
Jeg visste ikke hvor stort det var å være en afrikansk-amerikansk danser.
Jeg fant ut at det var få. Det var faktisk ingen på den tiden.
Med mindre du var i Alvin Ailey eller Dance Theatre of Harlem.
Jeg ville bare danse.
Jeg tenkte ikke på å bli den første svarte.
Jeg ville bare danse.
Plié, én og strekk.
Da jeg så April,
tenkte jeg: "Jøss! Hvor kom det fra?"
Hun er født med alt.
Ja! Elsker det.
Jeg trenger noe vedvarende. Det er…
Det må være lettere.
Jeg har ikke nødvendigvis en ballettkropp akkurat nå,
for beina mine er litt for muskuløse.
Når man virkelig satser, ser man på seg selv på en bestemt måte.
Chaîné.
Stopp helt, og hold.
I ballettens verden er nesten alle tynne.
På high school tenkte jeg ikke på det,
men så innser man at kanskje må det.
Alle er opptatt av vekten.
Alt spiller en rolle. Alt er så særegent i ballett.
Hun har ikke perfekte bein. Det hadde ikke jeg heller. De fleste har ikke det.
De fleste har ikke perfekte bein og føtter.
Det er noe du har jobbet for. Man må jobbe for turnouten.
Du kommer ikke bare ut og…
Noen gjør det.
De fleste av oss gjør ikke det.
Jeg har vært så kritisk til meg selv
og kroppen min, og så negativ og usikker.
Jeg måtte slutte å være et offer, overfor meg selv.
Jeg innså at om jeg vil gjøre dette, må jeg finne det som fungerer for meg.
Det var vanskelig å forstå
at evnen som valgte meg, ikke var skapt i mitt bilde,
og det var veldig utfordrende.
Samtidig så var dette mitt talent.
Jeg måtte bare gjøre det og satse alt.
I Russland tar de røntgen av barnas bein, rygg og kropp
før de godtar dem.
Sånn er det i ballettens verden.
I operaen velger de kun barn som har fin stemme.
Stemmen kan ikke skapes. Den er en gave.
Sånn er det også i ballett.
De må ha en viss fysikk til det. Den kan ikke skapes.
Kirov og den russiske metoden er viktig.
Det er den teknikken jeg liker best å lære bort.
Derfor har vi madame Giana fra Bolsjoj.
Dansens verden er i utvikling,
så for lærerne endrer jeg litt på
hva formålet deres er og hvordan de oppnår det.
Jeg vil ha sjelen i dansen.
Det kan man ikke ta bilde av.
Det er noe du føler og ser. Du opplever det.
En, to. Ikke verst.
En, to.
Ikke så verst. Gå tilbake. Det hjalp faktisk.
Det så bedre ut.
Beklager, madame Giana. Det så bedre ut.
Nei. Jeg er uenig.
-De ser sånn ut. -Jeg er uenig.
Det er greit.
Det er greit. Fem, seks.
De øver bare. Seks, sju, åtte.
En og to.
Noen av dere mangler timingen, og dere er litt stive.
Dere må slappe av.
Unnskyld, men jeg må bare si hva jeg ser nå,
for vi har lite tid.
Enten gjør de det rett nå, eller ikke.
Jeg vet at vi skal finpusse den.
Det er noen som har denne teknikken.
Det endrer seg ikke i morgen. Gå tilbake, damer.
Fem, seks, sju og åtte.
En og to.
Mye bedre! To, en og to.
Mye bedre! Beklager, madame Giana. Det er bedre.
Ta det fra starten av.
Det er bedre. Det vet du.
Lærerne er legger ned mye tid og innsats i barna.
De drar hjem med dem. De gir dem mat.
De kjefter på dem om de må ta seg sammen.
Vi satser alt. Vi er med på å oppdra barna.
Jeg vokste opp i Houston i Texas. Alt var adskilt.
Drikkefontener kun for hvite.
Toalett for fargede. Vi oppleve alt det.
Det fantes en god danseskole, men jeg var svart og fikk ikke gå der.
Jeg ble seriøs tidlig. Jeg visste hva jeg ville.
Mamma sier alltid at da jeg var åtte år gammel,
sa jeg til henne: "Jeg prøver å bli danser.
Hvordan skal det gå om jeg ikke tar timer? Jeg trenger timer, mamma.
Skikkelige timer."
Som 14-åring ble jeg rekruttert av madame Tatiana Semenova,
som kom fra Mariinskij-skolen.
Jeg var så glad. Jeg måtte dra på den andre siden av byen.
Onkel Lloyd kjørte meg. Måtte jeg ta bussen hjem,
måtte jeg bytte buss to, tre ganger.
Madame Semenova var veldig støttende.
Et stipend fra Ford Foundation betalte for alle timene mine.
Jeg hadde fullt stipend.
Når jeg danset,
var det stort, fordi ledelsen visste ikke at jeg gikk der.
Jeg gikk der i seks eller åtte måneder
før styret visste at det var ei svart jente på skolen,
og enkelte likte det ikke.
Madame Semenova presset meg,
kjeftet på meg, ydmyket meg og elsket meg.
6 UKER FØR FORESTILLINGEN
Velkommen til Chantels helvete, nå starter vi.
Jeg var et fosterbarn.
Bare det kan redde en som meg.
At noen ser meg, støtter meg og sier: "Vi ser hva du vil.
Vi skal hjelpe deg fra punkt A til B."
Det var det alene som forandret livet mitt.
Sitt.
-Hvor er du? -Jeg vet ikke.
Har du denne panneluggen igjen, så…
Elijah, kan du hente en gummistrikk?
Så søt han blir.
Hold kjeft, Elijah. Det blir bra.
Fem, seks, sju, kryss.
Kryss og sitt.
Jeg var reserve,
men Miss Chantel sa at jeg kunne være med i "Candy Cane."
Først var han reserve, men så begynte han å prøve å danse.
Han står på, så han fikk være med i forestillingen.
"Candy Cane" er morsomt. Det er hiphop, så det er livlig og…
Ja, "Candy Cane" er gøy.
"Candy Cane" er en hiphop-scene med bare gutter,
og hiphop er en av favorittstilene mine.
Jeg er ikke med, men det er favoritten. "Candy Cane" er for guttene.
"Fairyland" er jentene.
Man må ha…
DADA har alltid hatt flere gutter enn andre skoler.
Jeg presser dem, og jeg vil ha dem.
Jeg må ha noe å gi dem.
Olivia, gå i midten.
Trekk tilbake.
Favorittscenen min er "Candy Cane".
Det er hiphop, og det er for guttene.
Seks, fem, bak ham.
-Skal du ha med jenter? -Ja, jeg skal det.
Jeg får kjeft, men det får bare være.
Kryss, opp, ned.
Jeg trenger… Ja!
Jeg vil se kryss, opp… Det er nesten som en élevé.
Over mitt lik. Ingen jenter i "Candy Cane".
-Det skjer ikke. Ingen jenter. -Ryktene gikk.
Det skjedde nesten, men det er greit.
Jeg er med i alt annet.
Beklager, jenter. Det er bare for oss.
Det er muskelminne.
Når Chantel Heath snakker deg til din egen dybde,
glemmer du det ikke.
Den løpingen!
En, to, ned, opp igjen.
Ja. Gli, en, to.
Jeg husker det fortsatt.
Kast!
Snu og en.
Det er ingen spøk.
Noen faller gjennom og greier det ikke.
De sier: "Herregud. Det var vanskelig."
Jeg vet, sitt ned.
Bare et øyeblikk.
Var det meg, hadde jeg fortsatt danset, fordi sangen ville vært på.
Kom igjen, så kjører vi.
Jeg sier: "Kom tilbake. En dag greier du det."
Jeg vet ikke om alder holder ut, men er du er lenger enn ett semester,
så har du det i deg.
Jeg har gått gjennom gangen,
men det er lenge siden jeg var i studio for en dansetime.
Man har lagt igjen mye svette i disse gulvene.
Hvis noen løftet historien opp fra gulvet, ville det vært ekkelt, men inspirerende.
Jeg var den første nøtteknekkeren i den første produksjonen.
Jeg forlot min biologiske familie da jeg var 13.
Mamma og søstrene mine flyttet til Arizona,
og mamma bestemte seg for å la meg bli her.
Jeg flyttet inn til Miss Harris, Mama Harris,
og fikk fullt dansestipend her.
Den første gangen jeg var nøtteknekkeren, tenkte jeg:
"Jeg har en av hovedrollene. Kult!" Miss Allen hadde tro på meg.
Nå er Ryan Phuong nøtteknekkeren.
Heldigvis var jeg før ham, for jeg ville ikke vært etter ham.
Jeg vil at det skal være magisk. Du kan ikke ta fjerde posisjon
som en Degas-statue, og gå hit. Nei!
Det er Hot Chocolate Nutcracker.
I levende live. "Herregud, se på ham!"
Sånn må det være.
Se på meg. Stopp. Se på ham!
Dere ser bare på dere selv. Spill scenen.
"Herregud, han rører seg! Se på ham!
Jeg tok på ham! Han kommer! Herregud!
Herregud!" Sånn skal det være.
Jeg kom hit for et hiphop-kurs.
Jeg tror Chantel underviste, og jeg hadde bare danset hiphop.
Ballett var ikke planen.
Jeg trodde ikke mine egne øyne. Jeg tenkte: "Hva?"
Jeg satte på hiphop-musikk, og han var en liten tornado.
Som en tasmansk djevel.
Han har vært alle nøtteknekkere.
Han var den minste nøtteknekkeren, og nå er han den unge prinsen.
PRINS
Ryan kom bare for å ta et hiphop-kurs,
og sånn fikk vi ham inn.
Vi gir dem noe de vil ha,
men vi sier at for å få det, må dette gjøres først.
Ballett, det er… Før tenkte jeg at det var kun for jenter.
Jeg var kjemperedd før timen.
Ballett er veldig vanskelig.
Den som trener ballett
og fullfører ballettreningen,
de har en personlighet som er sterk nok til å gå lenger.
Miss Allen fortalte meg at hun er den hun er
på grunn av den harde ballettreningen.
Jeg prøvedanset for North Carolina School of the Arts
etter jeg hadde blitt trent av Houston Ballet Foundation.
Jeg var så optimistisk.
De brukte meg til å demonstrere under prøvedansingen,
og etterpå gikk jeg til mannen og sa:
"Når skal vi begynne? Hvordan gjør vi det?"
Han sa at jeg ikke fikk plass, og at jeg ikke var rett for dansen,
kroppen var ikke rett, og jeg burde gjøre noe annet.
Hun ble knust. Hun sluttet å danse i et par år.
Det var nedslående.
Han sa: "Ikke tenk på ballett. Bare glem det," og…
Jøss, det var vanskelig.
Da jeg kom hjem og skulle begynne på college,
kom jeg inn på Howard University,
så jeg tenkte: "Jeg må slutte å danse. Jeg elsker det, men det elsker ikke meg."
Det var vanskelig.
Mamma var knust da jeg gikk av flyet.
Det var det vanskeligste.
Hun var på flyplassen og ventet på meg, og hun gråt da vi møttes.
Hun sa: "Deborah, du mislyktes."
"Deborah, du mislyktes."
Mamma sa: "Du skal ikke danse i sommer.
Jeg skal bruke pengene jeg har spart til dansen din og kjøpe bil."
Jeg sa: "Nei, mamma, jeg vil."
Det var sommeren jeg møtte Martha Graham,
Meredith Monk
og Twyla Tharp
og Alvin Ailey.
Det var en ny bølge dansere som gikk bort fra det tradisjonelle
og gjorde noe nytt og spennende.
Da jeg så Alvin Ailey, var det alt for meg.
Jeg tenkte: "Legg disse skoene et annet sted.
Jeg vil danse om følelser."
5 UKER TIL FORESTILLINGEN
I mange år har jeg prøvd å finne ut
hvordan jeg kan bruke stepping i forestillingen.
I år kommer Savion Glover.
Jeg har bedt ham om å lage "The Train".
Miss Debbie Allen hadde en idé,
og så plasserte hun ideen i min tankeprosess,
og da jeg kom tilbake, var jeg klar til å sette i gang.
Ideen var å ha et tog som kunne ta oss fra en scene til den neste.
Takk.
Bak koreografien vil jeg at de skal komme ut med en maktfølelse,
en følelse av storhet, en følelse av prestasjon,
en følelse av uttrykk.
Evnen til å tenke på å få noen til å tenke annerledes.
Det var min stil.
Han ba meg om å freestyle først,
så jeg laget min egen greie på starten og slutten.
Jeg vil være tilgjengelig som menneske.
Jeg liker den utvekslingen hvor jeg kan lære av dem.
Forhåpentligvis lærer de av meg.
Vi skal begynne med øvelser midt i uka,
for hvis ikke tror jeg ikke dere blir klare,
og jeg må flytte litt rundt på dere.
De greier ikke dukkedansen,
og jeg de får ikke være på scenen om de ikke ser fantastiske ut.
Jeg og søsteren min ble fjernet fra "Dolls".
Hun vil ha meg med i festscenen.
Dere må være helt med fra starten av.
Jeg kan ikke være en ape som dette.
Jeg er klar for alver,
så når dere har på vingene, skal dere stå sånn.
Klare til å sette i gang.
Hendene må svinge. Hva skjedde med det?
En, to, tre, fire.
Opp.
Ja, Tobal!
Jeg må gjøre henne til en ape.
Ja!
Kom igjen, kjør på!
Jeg fikk jobben med "Rainforest,"
og det er en av de største produksjonene i forestillingen.
"Rainforest" er nydelig.
Sommerfugler, aper, pantere.
Når man tenker på flokker av dyr på slettene i Afrika,
migrasjonen, alle som går i samme retning,
og det er en reise på gang.
Herregud, hvor mange er med?
Jeg vil ikke si det engang.
Delorse, kostymedesigneren, slår meg kanskje. Da hun så antallet,
sa hun: "Seriøst, Miss Allen?" Jeg sa: "Ja, Delorse."
Ingen snakking.
Hvem mangler kostyme?
Vi har nesten 200 dansere.
Alle skal ha på to til tre kostymer.
Noen skal ha fem.
Greit, jenter.
Han henter flere kostymer.
Jeg hører prating ennå. Greit!
Vi har det litt travelt.
Liker dere kostymene deres?
-Ja! -Utmerket.
Det er to som mangler.
En, to, tre, fire.
-Hvem mangler? -JoAnn og Audrya.
Hvor er de?
Noen sa at JoAnn traff bilen hennes, men hun gjorde ikke det, så de kommer.
Jeg begynte på DADA da jeg var åtte.
I år har jeg vært der når det passer seg.
Jeg vil bare være en tenåring.
JoAnn! Ikke bare kom inn her. Hva skjedde?
For hva da? Bli her.
En, plié. Varm opp ved stangen. En, plié.
Og ned.
Når jeg føler at jeg har skuffet henne…
Det gjør meg lei meg.
Jeg kan ikke skuffe henne. Vi må unngå disse samtalene.
De neste samtalene må være gode samtaler.
Ikke bare at hun ber meg om å ta meg sammen.
Det er krevende.
Man må ha hjerte og vilje,
og du må ville det selv, ønske deg noe mer.
Og… Ja. Jobbe livet av deg.
Jeg prøver å lære dere profesjonell arbeidsmoral.
-Si "arbeidsmoral". -Arbeidsmoral.
-Arbeidsmoral.
Dette gjelder for alt dere gjør i livet. Leksene, hvordan dere jobber på skolen,
alle andre jobber og karriereplaner dere har.
Om du jobber på postkontoret, er lærer, er vaktmester.
Om du jobber i Washington, så må arbeidsmoralen være den samme.
Jobber dere med barn, må arbeidsmoralen være enda bedre.
Ungdomstiden er vanskelig.
Det er som om hjernen din forlater deg, og du går rundt i bane.
Du utforsker deg selv, utforsker ting rundt deg.
Når du har noe du må møte opp på tre, fire ganger i uka
og ta ansvar for, tar du også mer ansvar
med skolearbeidet, leksene, pliktene hjemme,
og det gir en følelse av takknemlighet.
Hvordan skal dere komme dit vi er?
Hvor vil dere i livet?
Dette er ikke bare en øving for Nøtteknekkeren,
det er en øving for resten av livet.
Du kommer for sent.
Gjør du det på din neste jobb, får du sparken.
Kommer du for sent til et Broadway-show, får du sparken.
Reserven er der. Det spiller ingen rolle om de liker deg.
Det er uprofesjonelt.
-Forstår dere det? -Ja.
Hver dag er en øving for livet, ikke bare for Nøtteknekkeren.
Ta det på alvor. Gjør noe ut av det.
Vi har mye å gjøre. Jeg vil se dere…
Vi ligger ikke dårlig an, men vi har bare en måned.
Det er ikke en hel måned, for vi øver ikke hver dag.
-Dette er hjemmeleksene. -Takk, Miss Allen.
Ikke kom for sent på øvingene.
Ikke kom for sent igjen, og det mener jeg.
Takk. Dere kan gå.
-Takk, Miss Allen. -Ja.
-Takk. -Ja.
-Takk.
Ikke kom for sent, Audrya.
-Kommer du for sent, vent utenfor. -Ja.
-Takk. -Ja.
Takk.
-Takk, Miss Allen. -Ja.
-Takk. -Mer glede. Du er vakker.
Vet du hvor vakker du er? Jeg tror ikke du gjør det.
Du er så vakker.
Ta det med deg. Bruk det når du danser.
Gå, nå.
-Ja. -Takk.
Takk. Få bort de neglene.
-Takk, Miss Allen. -Ja.
Takk. Du gjør det.
Vinduet for å komme inn i danseverdenen er lite.
Det må gjøres innen en viss tid.
Du må ta deg sammen
og sørge for at når du er ferdig på high school,
må du kunne prøvedanse og konkurrere.
April, du kommer fra denne siden, og sier at alle skal komme.
Jeg prøvedanset for Dance Theatre of Harlem, og kom ikke inn.
Jeg prøvedanset for flere og tenkte at jeg ville komme inn et annet sted,
men det skjedde ikke.
Som danser leter du alltid etter det neste stedet å dra
eller en forbedring.
Det kan føles som om du bare prøvedanser,
uten å komme noen vei.
Livet som danser er vanskelig.
Jeg kan ikke se for meg å gjøre noe annet.
Jeg søkte på 12 skoler.
Før tenkte jeg: "Jeg skal søke på dans.
Jeg trenger ikke å gjøre noe. Karakterene spiller ingen rolle.
Jeg skal bare danse." Men, nei. Det er vanskeligere.
Jeg har litt hetta.
Det krever så mye fokus for å lykkes.
Du kan ikke la ting påvirke deg.
Enten læreren din er for streng, eller at det er for enkelt,
så kan du ikke la det distrahere deg.
Seks, hold.
Jeg må også lære det, for jeg gjør fortsatt det samme.
Får jeg ikke en koreografi-jobb,
tenker jeg: "Jeg er ikke god nok. Glem det," så gir jeg opp.
Opp, åtte.
Vi må jobbe hardt med det vi gjør.
Jeg bryr meg ikke om du er åtte år. Åtteåringer har store roller i storfilmer.
Du må være engasjert, samme hvor gammel du er.
Jeg ville bli kompanidanser, så jeg ville gå på skolen, trene,
ta eksamen og komme inn i et kompani som Alvin Ailey.
Alle har den drømmen. Alle vil danse profesjonelt.
Du ser det i Savoy. Du ser det i April. Du ser det i JoAnn.
Av og til ser du det i øynene deres.
Kommer de til å greie det? Kom igjen. Du greier det!
Mange som ikke blir dansere,
som er dyktige kirurger,
har fortsatt dansen i seg.
Steve Jobs tok dansetimer.
Han gjorde det. Han skulket mattetimen for å danse.
Det sier mye.
Jeg vil gå på skole i New York,
men jeg tror ikke jeg kan det, så sier mora mi:
"Det er en prøvedansing for Ailey snart i New York, så…"
Jeg sa: "Skal jeg dra?" Hun sa: "Ja, du og Savoy."
Jeg sa: "Jøss." Så det er bare oss to, begge 17 år,
som skal fly til New York alene og prøvedanse for en skole.
Jeg prøvedanset for LINES i San Francisco.
Jeg følte meg komfortabel der.
Jeg fikk stipend til sommerprogrammet, og det ga meg håp. Kanskje jeg kan danse.
Bra jobbet.
De begynte å spørre om betalingsfrister, rett etter sommerprogrammet.
En måneds husleie i San Francisco er…
De tilbyr ikke hybler for sommerprogrammet,
så det er helt utrolig.
Å dra til Ailey…
Hun fikk ikke stipend, så prisen for en sommer på Ailey…
Det kostet, med skolepenger og husleie,
rundt seks, sju tusen. Det er ikke…
…noe en aleneforelder har råd til.
Da tenkte jeg: "Kanskje dans ikke er for meg,"
og alt gikk i nedoverbakke.
Jeg tenkte:
"Jeg må finne ut hva jeg skal gjøre resten av livet."
Vi sees på onsdag.
2 UKER FØR FORESTILLINGEN
Jeg begynte med luftdans for lenge siden.
Debbie sa: "Hvordan kan vi inkludere luftdans?"
Vi gjorde alvedronningen flyvende.
I år var både Kyle Jefferson og April alvedronningen,
men jeg jobbet mest med Kylie.
Kylie er som storesøsteren min. Jeg har alltid sett opp til henne.
Hun ble ferdigutdannet ved DADA og begynte i Complexions,
en av de beste kompaniene for moderne dans.
Svev.
Jeg kom inn i drømmekompaniet, Complexions Contemporary Ballet.
Ned. Nå…
Jeg hadde jobbet med kompaniet i noen måneder.
Jeg gikk over partnerens skulder for et løft,
og så hørte jeg noe som smalt.
Noe som knakk.
Det var en høy lyd i ribbeina,
og jeg skrek på scenen.
Det er den verste skaden jeg har hatt.
Jeg kollapset da jeg gikk av scenen.
Jeg skrek fordi det var så vondt.
Jeg trodde det var over. Jeg ville nesten at det skulle være over.
Jeg ville ikke danse mer. Jeg var så knust.
Man kommer til å oppleve mye smerte.
Smerte i kroppen, men også i følelsene.
Du må ta deg sammen, og du må jobbe forbi det.
Som idrettsutøvere, må du jobbe videre.
Skal du jobbe videre?
Greit.
Stille! Vi starter på nytt.
Musikk, start.
Sprett.
Glad, helt fra starten av.
Rollene er like viktige som dansingen.
Det er en del av å det å være på scenen og å være profesjonell,
og det er en del av pakken jeg prøver å få dem til å forstå.
Festscenen har med alle danserne,
så det er fantastisk å øve på festscenen.
Ja, Sophia!
Og opp! Ned!
Vi har ikke nok plass her. Vi trenger ti studioer.
Ingen prating!
Ingen skal snakke!
Vi minner alltid elevene på
at vi hjelper dem med å forme deres drømmer.
Det betyr ingenting om de ikke respekterer det.
Stille!
Du kommer ut.
Kan dere holde kjeft? Herregud.
Hvis jeg kunne gitt noen av dere sparken, hadde det gjort livet mitt enklere.
Jeg prøver å forberede dere på den profesjonelle verden.
Dere får ikke jobb hvis dere oppfører dere sånn.
Jeg bryr meg ikke om hvem du er og hva rollen din er.
Snakk når jeg jobber, så får dere sparken!
Hvis det ikke betyr noe, flott. Det finner vi ut av nå.
Snakk én gang til i løpet av øvingen.
Dere er respektløse mot de profesjonelle som prøver å gjøre forestillingen bra.
Jeg prøver å organisere bukkingen.
Sånn bør det høres ut hele tiden.
Akkurat sånn bør det høres ut.
Miss Allen er grei mot meg.
Jeg vet ikke med resten, for de hører ikke etter.
Hun vet at jeg gjorde noe galt én gang.
Hun kjeftet ikke, men hun liker meg. Jeg liker Miss Allen. Hun er grei.
Da madame Semenova var læreren min ved Houston Ballet,
tror dere vi kunne prate?
Tror dere jeg ville snakket i munnen på henne?
Hun brukte stokk i undervisningen. Hun slo.
Derfor brukte jeg stokk på Fame, som en hyllest til Tatiana Semenova.
Hun levde lenge nok til å se at jeg lyktes
på Broadway og på TV,
og jeg husker vår siste lunsj sammen.
Madame åpnet en flaske champagne.
Hun ba meg om å beholde korken, for den brakte lykke. Jeg har den ennå.
Hun tok frem programmer hun hadde spart på,
programmer med mitt navn og andre elevers navn
som hun hadde trent og elsket.
Mens vi drakk champagne og spiste, sa hun: "Jeg måtte finne deg.
"Hva mener du?" Hun sa: "Vi kunne ikke ha Ford-stipendet
om elevene ikke var ulike. Jeg måtte finne en svart elev."
Jeg satt der bare, og jeg ble overrasket, fordi…
…jeg trodde jeg ble valgt fordi jeg var flink,
ikke fordi jeg var svart.
Så tenkte jeg på det, og jeg sa:
"Jeg var flink."
DAGEN FOR FORESTILLINGEN
Vi har to og en halv dag i teateret for å bli klare til åpningskvelden.
Går dere i rekke?
Først må alt bæres inn, og alle tenker:
"Når skal vi på scenen?"
Miss Allen tar inn de som flyr først, så kanskje musene,
og så får de mindre gruppene gjøre sitt, og så kommer de store gruppene.
Nei!
Hvor skal du? Nei.
Rett linje. Nei.
-Det høres ikke oppe… -Det må vi løse.
-Foren oss. -Ikke skill oss ad.
-Måtte denne ringen. -Av vår makt.
-Av vår lidenskap. -Av vår glede.
-Forbli.
-Fullstendig. -For alltid.
-Med Hot Chocolate. -Hot Chocolate.
Hot Chocolate Nutcracker!
-Hot Chocolate Nutcracker! -Hot Chocolate Nutcracker!
April er alvedronningen vår i dag. Lykke til, April!
Chris Novas er tilbake som prinsen vår.
Meld dere på for billetter, og gjør dere klare.
Vi ses på scenen.
Vi starter med barnas forestillinger.
Samme hvor vi er,
inviterer vi barn fra hele Los Angeles
til å se Hot Chocolate Nutcracker,
så barna får se den første forestillingen hvert år.
Velkommen til Hot Chocolate Nutcracker.
8 FORESTILLINGER, 11 520 SITTEPLASSER, 450 000 DOLLAR I BILLETTSALG
Jeg heter Debbie Allen, og jeg er for å…
Takk.
Under forestillingen vil jeg at dere skal tenke: Hva vil dere være?
Vil dere være en av danserne?
Vil dere være en av sangerne?
Vil dere designe kostymene? Vil dere sminke?
Vil dere jobbe med lysene? Mulighetene er mange.
Jeg må gå og gjøre meg klar.
Jeg må gå! Jeg må gå og innta rollen. Elsker dere. Vi sees senere!
Det er jul, og vi har en stor, morsom fest,
men Frankie, Karas bror,
blir sjalu fordi Kara får nøtteknekkeren.
Han og vennen prøver å stjele nøtteknekkeren fra henne,
og nøtteknekkeren blir ødelagt.
Hun blir trist, men så skjer det noe magisk,
og hun drar til forskjellige steder.
Jeg var nervøs før jeg gikk på.
Mamma var bak scenen og hjalp meg,
og hun sa: "Du kan ikke forandre på det som skjer,
men om du gjør ditt beste, vet du at det blir bra."
Det hjalp meg gjennom forestillingen.
Det som gjør meg mest lykkelig er å se ansiktene deres.
Noen som aldri har spilt teater før får stående applaus,
og det er helt utrolig å se ansiktene deres.
Du må fortsette utviklingen og aldri føle at du har lyktes helt,
ellers er det ingenting igjen.
Fortsett utviklingen. Vær åpen for større muligheter.
Det er det de tar med seg.
Prosessen, fra september til desember, er ganske intens.
Elevene som deltar, vokser enormt
når det gjelder talentet, å bli en familie,
ved å være på scenen foran 1800 mennesker og blottlegge sjelen.
Barna er ikke de samme etter Hot Chocolate Nutcracker.
De er splitter nye.
Noen av barna vet ikke at de har lyst til å danse,
men når de forelsker seg i det, er det veldig spesielt.
Noen av dem går videre til Broadway, og gjør ting de ikke hadde drømt om,
og det er det kunsten gjør med oss.
Den kan ta deg med hvor du vil i verden.
Som danser kreves det disiplin, målbevissthet
og et ønske om å fortsette,
samme hvor mange ganger du mislykkes.
Suksess ligger ett skritt bak fiasko.
Drømmeskolen min er USC.
Jeg har en audition om noen uker,
så jeg er litt redd, men det går bra.
Mamma har kjøpt en ny trikot til meg.
En dag snakket jeg med vennen min. Hun sa: "Du må undervise."
Jeg sa: "Det visste jeg ikke." Hun sa: "Det er din greie."
Jeg underviste min første time.
"Jeg liker jo å undervise. Kanskje jeg bør fortsette med dette."
Barna glemmer at når vi underviser…
De tenker: "De er gamle. De gjør ikke dette lenger."
De ser ikke den profesjonelle siden av det vi gjør.
Her er jeg, læreren en dag,
men på auditioner for større artister som er på turné,
er jeg i samme rom som noen av elevene.
Det er bra. Det er sunn konkurranse.
Overraskelser skjer i løpet av året.
Noen elever som ikke ser så lovende ut,
gjennom hardt arbeid og et åpent sinn, forbedrer seg enormt.
Hvis jeg får mitt eget studio en dag, skal det være et studio
hvor du kan betale så mye som du kan.
Det er mange gode dansere der ute som ikke tar timer,
fordi de har ikke nok penger.
De kan bruke denne informasjonen og bli bedre dansere av det.
De kan ta informasjonen og bli bedre mennesker.
Det er læringen. Det er måten de mottar det på.
Jeg vil at de skal være annerledes når de går herfra.
Jeg elsker hvordan det føltes å bli til musikken.
Hvis man kan tenke på hvordan det føles å være musikk,
å bli musikken, fysisk sett,
sånn er det å danse.
Man blir noten, instrumentet eller rytmen.
Sånn er det å danse.
Da jeg ble frisk,
ringte Miss Allen for å spørre om jeg ville være alvedronningen.
Jeg var redd.
Jeg var redd, fordi når Miss Allen ringte,
visste jeg at det var på tide å gå tilbake til den virkelige verden.
Det var vanskelig, men alvedronningen vekket lysten til å danse igjen.
Målbevisstheten kom tilbake.
Jeg vet ikke hvordan. Jeg måtte overvinne meg selv.
Det største offeret er tid.
Du bruker så mye tid på trening.
Av og til må man ofre det vanlige skolelivet,
helt til du er over 20 år.
Da er du fenomenal.
Det er noe med dans…
Når du forlater din første danseskole
og gjør deg klar til å dra ut i verden,
når all den informasjonen du har fått
siden du var fem, sju, åtte år
ikke lenger er bare i hodet ditt,
men det er i kroppen, i måten du snakker på,
i måten du går på, det er da du blir danser.
Når essensen av hva det er og essensen av hvem du er forenes,
da blir du en kunstner.
Det er en livslang erklæring.
Det er et ekteskap.
Det er noe jeg gjerne vil…
…at skal ha en fortsettelse.
Så selv når jeg ikke lenger kan gjøre det jeg gjør nå,
vil det fortsette.
Jeg vil alltid være en av de barna, selv når jeg er 90 år.
I hjertet mitt er jeg et av de barna på søken etter den muligheten,
søken etter en som vil trene meg.
Hvordan skal jeg bli den jeg vet jeg kan være?
Hvor er muligheten min?
Jeg vil alltid være en av de barna.
Kom igjen.
Hør på meg. Første rekke går ut først.
Er det ikke perfekt, blir alt annet en katastrofe.
Hva må dere være?
Perfekte.
Dere løper ut i grupper på åtte.
APRIL FIKK FULLT STIPEND VED JEOFFREY BALLET
Fem, seks, fem, seks, gå,
og en, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
To, to, tre, fire, fem, seks, sju og en.
Fem, bra.
Og en, to, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
To, to, tre…
Om ti år vil jeg danse med Royal Ballet.
Det er drømmen min å danse på scenen der, så…
Fem, seks, sju, åtte.
En, to, tre, fire, fem.
Gå.
Jeg vil gå på Stanford og ta hovedfag i kinesiologi og dans.
Ikke verst!
To, tre, fire, fem, gå.
En, to, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
Jeg håper at jeg blir en person som kan forandre verden,
for det vil jeg gjerne.
En, to, tre, fire, fem, seks, sju og en.
Og fem, seks, sju…
Jeg vil bli en berømt danser. Kanskje koreograf, men jeg elsker å danse.
Det er lidenskapen min.
En, ned, og kom igjen.
Jeg vil bli advokat og danser.
Jeg må gjøre begge deler samtidig.
Fem, seks, neste, og en, to, tre, fire, fem, seks…
Om fem år vil jeg gå på college og danse.
Jeg vil bare være stabil.
Jeg vil ha en fast rolle i en TV-serie eller film.
En, to, tre, fire, fem, seks, syv, åtte.
Om fem år vil jeg reise,
enten på Broadway eller med et dansekompani.
Kom igjen.
Det er så mye jeg vil bli. Jeg vil bli forfatter, ingeniør, danser…
…USAs president.
Først spiller jeg Kara, og så skal jeg være i "Bollywood".
ÅRET ETTER DANSET JALYN I BOLLYWOOD, OG HUN BLE ALVEDRONNINGEN.
JADA BLE DEN YNGSTE KARA NOENSINNE SOM NIÅRING.
SAVOY STUDERER VED UNIVERSITY OF ARIZONA SCHOOL OF DANCE.
HUN ER PÅ DEKANLISTEN OG MEDLEM AV ALPHA PHI SORORITY.
Jeg fikk plass på Broadway som 20-åring, i produksjonen av The Prom.
Mora mi sa: "Vi er ikke overrasket."
Jeg sa: "Hvorfor ikke?" Hun sa: "Alle sammen så det."
Jeg har begynt som skuespiller. Jeg er med i Young Sheldon,
hvor jeg spiller Tam.
Jobben tar livet av meg. Du vil ikke forstå.
Du vet at jeg har en jobb?
JOANN ER DANSELÆRER OG HAR KOREOGRAFERT NØTTEKNEKKEREN I ALTOONA.
HUN STUDERER SMÅBARNSPEDAGOGIKK.
KYLIE DANSET BAK LIZZO UNDER GRAMMYUTDELINGEN I 2020.
HUN ER MENTOR FOR UNGE DANSERE OG SPILLER I NETFLIX' TINY PRETTY THINGS.
ETTER STUDIENE VED JEOFFREY BALLET
BLE APRIL MEDLEM AV COMPLEXIONS CONTEMPORARY BALLET
I NEW YORK CITY.
DEBBIE ALLEN DANSESKOLE UNDERVISER HUNDREVIS AV BARN HVERT ÅR,
UAVHENGIG AV BETALINGSEVNEN DERES.
HOT CHOCOLATE NUTCRACKER ER FORTSATT DADAS STØRSTE PENGEINNSAMLER.
DEBBIE ALLEN JOBBER FOR Å STARTE EN STIFTELSE
FOR Å SIKRE DADA OG DANSERNES FREMTID.
Tekst: Mari Hegstad Rowland