Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Idag måste det bli perfekt. Vi har bara två chanser kvar. Kom igen.
BALETTEN NÖTKNÄPPAREN FRAMFÖRS AV ÖVER 700 ENSEMBLER I HELA VÄRLDEN.
ÖVER 600 AV DEM FINNS I USA.
Två, tre, fyr, spring, sex, sju, åtta.
Två, två, tre, fyr, fem, sex, sju och ett.
DEBBIE ALLEN SKAPADE SIN VERSION AV NÖTKNÄPPAREN ÅR 2008
HOT CHOCOLATE NUTCRACKER
Var är den raka linjen? Vänster.
Personen till vänster om dig kommer fram först.
Hon kommer fram före dig så du måste följa henne.
200 ELEVER, FRÅN 4 ÅRS ÅLDER, GÅR PÅ DEBBIE ALLENS DANSAKADEMI (DADA)
75 % FÅR STIPENDIER
En gång till. Alla tre grupperna.
Och ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju, åtta.
Två, två, tre, fyr, fem, sex. Kom igen, ett.
DADA HÅLLER ÖPPNA PROVSPELNINGAR FÖR HOT CHOCOLATE NUTCRACKER I SEPTEMBER
MÅNADERNA EFTER REPETERAR DE
Mycket bättre. Okej, är vi redo?
-Kommer ni ihåg allt det? -Ja.
-Vad är dansare? -Jordens smartaste människor.
Jordens mest intelligenta människor. Vi minns allt, eller hur?
-Ja. -Okej, gå till sminket. Vi ses snart.
-Tack, miss Allen. -Varsågod, raring.
Herregud.
Okej, vad gör vi nu?
Nån mer som ska sminkas?
Jag förstår varför hon valde...
Kom igen allihopa!
Det är Debbie Allen. Hon är känd!
Hot Chocolate Nutcracker!
Jag heter Debbie Allen. Jag är så...
Jag är så fantastiskt glad
att ni är vår allra första publik
till detta års Hot Chocolate Nutcracker.
Det är vissa av er som inte kan peka ordentligt med tårna och fötterna än,
men det kan ni inte lära er om ni inte först är tysta och lyssnar.
PROVSPELNING
Välkomna till provspelningen för Hot Chocolate Nutcracker.
Det är så roligt att se er allihopa.
Jag ser många jag känner igen. Jag ser ett par nya ansikten.
Jag söker unga dansare med livfullhet och energi.
Som vill stå på scen och förvandlas till en rollfigur.
Som kan bli en docka, en apa eller en fe.
Ni är inte bara dansare utan skådespelare också.
Nu har ni chansen att visa mig hur jag kan använda er.
Jag gör mitt bästa för att sätta er där jag tycker att ni passar.
Om ni inte är redo vid dagens slut ska ni inte deppa för det.
Ni behöver bara träna lite mer.
Förra året gick det så bra, och nu väntar alla på vår återkomst.
Låt mig presentera vår balettmästare: Miss Giana Jigarhan.
Madame Jigarhan.
Idag ska hon se vad ni går för. Ni kan få lära er två olika kombinationer.
Sen ska miss Eartha Robinson ge er en jazzdans.
Det här är miss McDonald som är direktör på dansakademin.
Och så Cathie Nicholas, så klart, som är min högra hand och vänstra fot.
Låt mig ropa upp er. Échappé.
Vi kör igenom den. Ett och två, tre och fyr.
Ett och två.
Och två, ett och två och tre och fyr.
Vissa kommer till Hot Chocolate Nutcracker
när de är fyra, fem år och fortsätter tills de är tolv.
De går hela vägen genom dansakademin.
Vissa av dem är med i Hot Chocolate Nutcracker för sjunde gången.
För andra är det första gången.
Hopp, hopp, hopp.
Upp, ned, vrid.
Det är så mycket folk. Det var ganska mycket att ta in.
Det var mycket som hände.
-Det är mitt sjunde år. -Mitt sjätte.
Åtta eller nio år. Typ halva mitt liv.
Och ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju, åtta.
Två, tre, fyr, där satt den.
Varför trodde du inte att du kunde det där?
Jag vet inte.
Jag gillar att undervisa barn. Ibland blir jag galen och ofta är de monster.
Akta dig.
Ska du provspela?
-Okej. -Jag vill inte.
Vill du inte?
Sätt dig då.
Om du inte ska provspela säger vi det till mamma.
Jag älskar mitt jobb.
Jag har alltid velat undervisa barn.
I ett balettsällskap är dansarna redan upplärda och kan sin sak.
För barnen får man öppna upp det vackra i baletten.
Det vackra i konsten.
Genom den upplevelsen
ser jag att de börjar uppskatta det vackra i livet också.
Jag ska hålla ögonen på er på lektionerna
och om jag har en ledig plats hämtar jag er, men nu måste ni träna.
Du behöver bara mer träning. Jag blir också ledsen.
Jag är jättenöjd. Ni var så duktiga. Tack ska ni ha.
-Säg "Tack, miss Allen". -Tack, miss Allen!
Vi ses imorgon klockan ett. Gå!
När jag var liten var Nötknäpparen väldigt viktig för mig.
Jag var i blomsterriket.
Vi sjöng...
Välkommen till blomsterriket
Vilka nyheter har du åt oss?
Sockerfen var alltid min drömroll.
Jag älskar sockerfen. Den musiken...
Tjajkovskij skrev musiken till den ursprungliga Nötknäpparen.
Petipa, en fransk koreograf, skapade en libretto för balett.
Nötknäpparen framfördes för första gången i Sankt Petersburg
på Mariinskijteatern år 1892.
Kritikerna gillade den inte, men publiken blev helt frälst.
Nötknäpparen är ett välbekant namn och varumärke.
Hot Chocolate Nutcracker är vår egen version.
Om man går på New York-baletten spelar vuxna alla huvudrollerna.
Barnen springer över scenen, klättrar upp i nåt träd...
I vår version spelas vissa roller av dansare och lärare,
men barnen är stjärnorna.
När jag var barn ville jag vara en svart fedrottning som flyger genom luften.
Jag såg aldrig sånt när jag växte upp, men jag visste vad jag ville vara.
HOT CHOCOLATE NUTCRACKER AV DEBBIE ALLEN
Det har funnits några olika "chokladnötknäppare" i hela landet,
men jag ville ta mig an den och göra den lite kul.
Jag ville hitta en kulturidentitet i musik som inte var bunden till Tjajkovskij.
Hot Chocolate Nutcracker tar med oss på en resa
till verkliga och påhittade länder.
Allt görs med olika dans- och musikstilar.
I "Flamenco Fire" är jag kackerlacka.
-Vi är feer, vi är egyptier. -Vi är Bollywood.
Jag gör Kina.
Jag är med i "Burnt Lamb", i festscenen, och typ alla scener med en kille.
Jag spelar Chokladnötknäpparen, ni kan kalla mig "HC".
Jag är en spindel i regnskogen.
FÖRSTA REPETITIONSDAGEN
I oktober börjar vi repa.
Kära hjärtanes.
Ni måste sköta ert jobb. Det är att komma till repetitionerna förberedda.
Ni måste också ta ansvar hemma.
Miss Allen menar allvar. Ni måste vara förebilder.
Förebilder både hemma och i skolan.
Är det nån här som är tre år?
Inte? Bra. - Ta ner handen.
Är det nån här som är fyra år?
Fyra år gammal. Kom hit.
Duktig tjej. Kom här.
Tysta.
Har vi några femåringar?
Kom hit till mig.
Hör ni.
Ja, kom här. Sprid ut er. Vi ska stå på rad här. Vänd er däråt.
Är du verkligen fem? Vad lång du är.
Kom nu.
Ni måste öva.
Ni lär er inget på att gå runt på köpcenter i högklackade skor.
Ta av er klackskorna och gå ner på golvet och stretcha.
Debbie förväntar sig mycket av barnen på varenda nivå.
Inte bara en sak, utan allting.
Och i världen...är det inget som är lätt.
Inte ens på dansgolvet. Vissa ramlar när de går över golvet.
Om man inte ramlar en gång om dagen har man inte ansträngt sig.
Jag vill att ni lutar till klockan sex.
Lita på mig.
Det är vad de ser när ni går vidare från DADA.
De älskar inte er som jag gör.
Jag träffade Debbie när jag var 16.
För tio år sen sisådär.
Jag och Debbie var med i Fame ihop.
Ni har stora drömmar.
Ni vill bli berömda.
Men berömmelse kostar.
Det är nu ni börjar betala i svett.
Hon är likadan nu. Det är helt fantastiskt.
Kom aldrig till en repetition utan att ha stretchat och gjort tenduer.
Benen ska vara redo att sätta igång.
Det går bara inte. Då kommer man inte till nästa nivå.
Jag försöker hjälpa er. Jag är hård mot er för att jag bryr mig.
Min mamma?
Hård.
BITRÄDANDE DIREKTÖR/DOTTER
Hon är hård.
Sprudlande, den mest begåvade, och en verklig mamma till alla.
Hon är en banbrytare. Hon har liksom koreograferat Oscarsgalan tio gånger.
Trodde jag nånsin att jag skulle stå här
som producent, regissör, stjärna, koreograf och mamma?
Självklart.
Vi börjar alltid med de delar som det är flest elever med i.
Vi repeterar bara på helgerna.
Vi tar "Toyland" från början. Njut av att ni får liv.
10 VECKOR TILL FÖRESTÄLLNINGEN
Dockor, små dockor.
Vilken scen var ni med i först?
-"Toyland". -Kom igen, nu.
Vilken scen är ni med i nu?
-Alltihop. -Alla. Ja, precis.
"Toyland" är första steget på resan.
Alla som är med i nåt började med "Toyland".
Ni är med i "Toyland".
Jag har aldrig sett den vanliga Nötknäpparen. Jag vet bara Hot Chocolate.
FEDROTTNINGEN
Det gillar jag.
Kylie Jefferson var den yngsta som nånsin kom med i akademin.
Jag minns när vi kom till Debbie Allens dansakademi.
Den låg i Culver City då.
Det var otroligt mycket folk där.
När vi kom fram till bordet sa de till mamma att jag inte fick provspela.
"Hon är för liten."
Hon kom in i första position med knut i håret och allvarlig min.
Det gillade jag.
Miss Allen sa: "Låt henne provspela."
Alla såg på mig och sa: "Miss Allen, hon är för liten."
Då sa jag: "Jag kan ändra reglerna."
Perfekt.
De flesta av eleverna kommer från Los Angeles
från olika ekonomiska bakgrunder.
Vissa bor i Beverly Hills och andra bor i Compton.
De som tar dansen på störst allvar
kommer minst fem och kanske sex dagar i veckan.
De måste ha minst tio lektioner, och vissa har femton lektioner i veckan.
Hon ville inte att utseendet skulle spela roll.
Vill du dansa kan du dansa här.
Därför har vi många elever med stipendier här.
Många har inte råd att gå här.
Vi hittar sätt att få med folk som vill vara med.
Vi springer.
Vi samlar alltid in pengar. Många slutade svara när jag ringer
efter det första året.
Nej, alla har varit jättebra.
Vi började fundera på varumärken som vi redan hade i verktygslådan.
Vi ville samla in mer pengar med hjälp av nåt folk kände till.
När George Balanchine kom till New York för att starta New York-baletten,
behövde han samla in pengar, och det var Nötknäpparen som gjorde det.
Det var Nötknäpparen som betalade för resten av året
för New York-baletten.
Den vanliga Nötknäpparen berättas helt och hållet...
Helt och hållet i dans.
Vår Nötknäppare är en berättelse.
Det är dags att gå! Nötknäpparen har vaknat. Vi måste ut i strid.
Vi har en berättare, eller flera berättare som tar med oss på resan.
Den är mer... Den är en komedi som berättas.
De mimar inte.
Vem släckte ljuset?
Den spred sig som en löpeld. Den är enorm för vår finansiering.
Det största enskilda projektet.
Det här visar vem som ska göra det här. Tippa. Oj, nej. Upp med benet.
Ni måste sitta i split när ni ser på tv eller gör läxor.
Ni gör inte det tillräckligt. Ni pratar med killar och sånt istället.
Upp med benet högre. Kom igen. Nu ska jag fixa det.
Upp.
Upp!
Tippa. Böj dig.
Ja, böj dig.
Ja, håll dig där och upp med benet.
Så.
Mina första minnen av DADA är från när jag var elva.
Jag var så rädd, för jag visste inte ens att folk kunde vara så...bra.
Jag var elva och tyckte att jag var bäst. Och jag bara: "Näpp".
Lärarna här är hårda mot oss men de bryr sig.
Det känns som en familj.
Miss Allen bryr sig om oss allihopa.
Det är jättebra.
Jag har gått på DADA i nio år, sedan jag var fem.
Nu är jag fjorton.
Jag har i princip växt upp på DADA.
När jag fick rollen som Kara blev jag nervös och glad.
Det kändes som ett så stort ansvar.
Jag fick inte göra fel eller förstöra hela föreställningen.
Alla vill spela Kara, som ju är huvudrollen.
Hon är den lilla flickan som åker ut på äventyr.
Miss Allen har alltid två i varje roll så att alla får byta roller
och uppleva olika saker.
Snyggt.
Kara, Kara, ler du ej?
-Ta en titt och säg, vad tycks? -Vad tycks?
Jag minns att Miss Allen sa att jag skulle vara Kara i tre föreställningar.
Jag fick bokstavligen panik.
Min vän, vilken överraskning
Överraskning!
Kara, Kara
Kara!
Kara, Kara
Vi älskar ju dig
Det är känslan när man har ett mål och man uppnår det.
När man uppnår det känner man: Ja! Jag var verkligen glad.
EGYPT 9 VECKOR TILL FÖRESTÄLLNINGEN
Nu ska vi tala om den egyptiska dockan.
Kom in under hennes lilla rumpa.
Du tar hennes hand om hon behöver det. Upp med henne så långt det går.
Det där är positionen, och ni är på andra sidan.
Jag var den första egyptiska dockan. Det var mammas koreografi.
Bu. Och ett och två.
Ett, två, tre.
Snurr, öppna.
Huvud.
Jag började träna dans mycket och allvarligt på Kirov Academy of Ballet.
Det är ungefär här du börjar. Hon går ner i split.
Under mitt tredje år där såg min lärare en dag på mig.
Han sa: "Sluta!"
Han såg på mig och sa: "Du blir aldrig dansare."
"Gå till Alvin Ailey."
Det var en förolämpning.
Som om Alvin Ailey inte var nåt?
Alvin Ailey är vårt främsta sällskap för nutida amerikansk dans.
Ja, det är mest svarta som är med, men... betyder det att hon inte kan dansa?
Jag kröp nästan genom telefonluren. Jag skickade min man, för jag var för arg.
Min dotter hade varit borta i tre år, så jag ville gärna ha hem henne igen.
Han skrev ut mig från skolan och då bestämde sig mamma för
att skapa Debbie Allens dansakademi.
Då öppnade jag DADA och hon kom hem.
Hon var inspirationen. Hon har alltid varit min musa.
Här finns nåt för alla.
Alla former, alla storlekar, alla färger, alla kulturer...
Det gör oss väldigt unika.
Sen går hon framåt, och ni sjunker in i bakgrunden.
Henne ska vi ha.
Hon är jättesöt.
-Ja, och tuff. -Hon är tuff.
April bryter in där hon måste. Ni måste gå runt henne. Det går bra.
Jag började inte dansa på riktigt förrän jag var åtta.
Jag kom från North Carolina
och fick ett fullt stipendium från Debbie Allen.
April är en av de mest begåvade dansarna jag har kommit i kontakt med.
Jag tog hit henne för att lära upp henne, för det behöver hon.
Jag jobbar deltid som kassörska på El Pollo Loco.
Så just nu är jag kassörska.
Folk ser mig som en tyst person
och för det mesta har jag mycket att säga,
men jag vet inte riktigt hur... Jag vet inte hur jag ska säga det.
Ibland har jag så många känslor inom mig.
Det enda sättet för mig att få ut mina känslor, min rädsla eller min ångest
är genom dansen.
Beredda?
8 VECKOR TILL FÖRESTÄLLNINGEN
Andas.
Vackert.
Ni är vackrast på jorden.
En gång till, se mot spegeln.
De vackraste varelserna på jorden.
Huvudet, en person.
Flytta fram.
Hela rörelsen, hela mängden, ska kännas som en person som rör sig.
Titta upp.
Ner.
Jag vill så gärna vara med i "Bollywood". Jag har försökt hur länge som helst.
Jag kan alla steg, men jag är för liten för "Bollywood".
Överkroppen...
När vi reser till ett annat land kan vi ha nya danser och dräkter.
Det blir en ny del i berättelsen.
Backa.
Res.
Vart ni än går
bär ni med er en aura av överlägsenhet, skönhet och makt.
Makt.
Det handlar om kvinnors makt. Kvinnor styr världen, vad de än säger.
Var är jag?
Det sitter i ögonen alltihop.
"Bollywood" borde vara min favorit för alla älskar den.
Alla drömmer om att vara med i den.
Det är en fem minuter lång intensiv dans. Man hinner inte hämta andan.
Händer upp.
Styrka.
Styrka!
Stanna för alltid.
Stanna där och andas. Stanna.
Öva på att hålla den. Det är bra för er.
Det blir bättre och bättre.
Ta en paus. Det var bättre.
Lyssna nu:
Ni tar ut rörelserna mer än nu behöver. Ni tar död på er själva.
Andas nu, sen tar vi "Egypt". Andas bara.
Ni har två minuter.
Okej, miss Nicholas.
Det kommer att gå fint, men de är lite slarviga.
För slarviga.
Jag kan inte... "Fairyland". Det känns inte rätt. Nej.
Det jag lägger till i gult måste vi träna på.
Okej, nu går jag och plågar feerna. Förlåt.
Eftersom jag kom från DADA
förstod jag inte hur ovanligt det var att svarta tjejer som jag dansar balett.
Jättefint.
Världen är inte alls som DADA.
Där jag kommer ifrån gör vi det allihopa, och alla var bra.
Lauren Anderson var den första svarta ballerinan i en stor ensemble.
Hon var här för ett år sedan.
Och så ett och två, pas de cheval, enveloppé.
Jag drömde inte om att bli balettdansös när jag var sju.
Jag tyckte bara att lektionerna var roliga.
Jag förstod inte hur stort det var att vara afroamerikan och premiärdansare.
Jag fick veta att det inte fanns så många. Det fanns faktiskt inte en enda.
Förutom i Alvin Ailey eller på Dance Theatre of Harlem.
Men jag ville bara dansa.
Jag ville inte bli "den första svarta" någonting.
Jag ville bara dansa.
Plié, ett, och sträck.
Första gången jag såg April tänkte jag: "Wow, hur gick det där till?"
Hon är en sån som är född med allt.
Ja!
Jättebra.
Jag behöver någonting som håller. Det är liksom...
Jag vill ha det lättare.
Jag tror inte att jag har en riktig balettkropp just nu.
Mina ben är lite för muskulösa.
När man blir seriös börjar man se på sig själv på ett visst sätt.
Chaîné.
Stanna tvärt.
Och håll.
I balettvärlden är de allra flesta väldigt smala.
På högstadiet hade jag inga problem med det.
Sen inser man att man kanske borde tänka på det.
För alla andra tänker på vikt.
Allt spelar roll. Allt är så exakt i balett.
Jag hade inte heller perfekta ben och fötter. Ingen har det.
De flesta som dansar balett har inte det.
Det är nåt man jobbar för. Man jobbar på fotpositionerna.
Man föds inte bara med...
Vissa gör det.
Men de flesta gör inte det.
Ibland har jag klankat ner på mig själv så mycket om min kropp och...
Så negativ och osäker om den.
Men...
Jag fick sluta leka offer.
Gentemot mig själv.
Jag insåg plötsligt: "Om jag vill göra det här måste jag lösa det själv."
Det var svårt att förstå att den konst som valt mig inte var skapad för mig.
Det var väldigt tufft att inse.
Men samtidigt så valde konsten mig så jag måste ge den allt jag har.
I Ryssland röntgar de barnens fötter, ryggar och kroppar innan de antas.
Så ser balettvärlden ut.
På operan väljer de bara barn med bra sångröst.
Det kan inte skapas, det är en gåva.
Samma sak med baletten. De måste ha en viss typ av fysik.
Det kan inte skapas.
Kirov och den ryska metoden är viktig. Det är den teknik jag helst lär ut.
Därför har vi madame Giana från Bolsjojbaletten.
Men dansvärlden utvecklas ju.
Jag hjälper lärarna att upptäcka på nytt...
...vad deras uppdrag är och hur de utför det.
Jag vill ha dansens ande. Den kan man inte fotografera.
Den är något man känner och ser. Något man upplever.
Ett, två. Inte illa.
Ett, två. Ett, två.
Okej, inte illa. Gå tillbaka. Det hjälpte faktiskt.
Det såg bättre ut.
Jag beklagar, madame Giana. Det var bättre.
Jag håller inte med.
-De går så. -Jag håller inte med.
Det är okej.
Det är okej. Fem, sex...
De övar bara. Sex, sju, åtta.
Och ett, och två, och ett, och två, och ett, och två.
Vissa av er hittar inte takten, och ni är lite stela.
Ni måste slappna av.
Jag måste ju säga vad jag ser. Vi har inte så mycket tid.
Antingen gör de rätt eller så gör de inte det.
Även om vi ska snygga till det, jag vet. Men om nån rör sig så här...
Det förändras inte på en dag.
Tillbaka, tjejer.
Fem, sex, sju och åtta.
Och ett, och två, och ett, och två.
Mycket bättre!
Och två, och ett, och två.
Mycket bättre!
Förlåt, madame Giana. Det är bättre. Vi tar det från början igen.
Du vet att det är bättre.
Lärarna är så involverade och vill verkligen hjälpa ungdomarna.
De följer dem hem. De ger dem mat.
De skäller ut dem om det behövs för att få fason på dem.
Vi gör vårt yttersta. Vi hjälper till att uppfostra dem.
HOUSTON, TEXAS
Jag växte upp i Houston, där allt var segregerat.
Du vet: Dricksfontän endast för vita.
Badrum för svarta... Vi upplevde allt det.
Det fanns en bra dansskola, men jag fick inte gå där eftersom jag var svart.
Men jag visste redan tidigt att det här var vad jag ville.
Mamma säger alltid att när jag var åtta sa jag:
"Mamma, jag försöker bli dansare. Jag måste ju få gå på riktiga lektioner."
Riktiga lektioner.
När jag var fjorton rekryterades jag av madame Tatiana Semenova.
Hon kom från Mariinsijskolan.
Jag var så glad, jag fick åka tvärs över stan.
Farbror Lloyd körde mig och ibland tog jag bussen tillbaka.
Jag fick byta buss ett par gånger.
Madame Semenova tog sig verkligen an mig på lektionerna.
Ett stipendium från Fordstiftelsen bekostade alla mina lektioner.
Jag hade fullt stipendium.
När jag dansade...
Det var en stor grej, för styrelsen kände inte till mig.
Jag var nog där i sex eller åtta månader
innan de fick veta att det gick en svart tjej på skolan.
Vissa av dem blev inte alls glada.
Men madame Semenova drev på mig, skällde ut mig, förödmjukade mig...
Hon älskade mig.
CANDY CANE 6 VECKOR TILL FÖRESTÄLLNINGEN
Välkomna till Chantels helvetesklasser.
Då kör vi.
Jag var fosterbarn som liten. Det här var något som räddade mig.
Att någon såg mig och satsade på mig.
De sa: "Vi ser vad du vill. Vi hjälper dig att komma från A till B."
Det var nog det som förändrade mitt liv allra mest.
Cool, cool, sitt, sitt.
Var är du?
Jag vet inte.
Om du gör så med luggen igen ska jag...
Elijah, kan du hämta ett gummiband?
-Så gulligt. -Håll klaffen, Elijah. Det går bra.
Fem, sex, sju, kors.
Korsa, sitt, sitt.
Jag var inhoppare men miss Chantel sa att jag fick vara med i "Candy Cane".
Först var han inhoppare, men sen började han försöka dansa.
Han började träna jättehårt, och då fick han vara med i föreställningen.
"Candy Cane" är kul. Det är hiphop, så det är bara häftigt och fullt ut...
Ja, "Candy Cane" är kul.
Det är bara killar med i "Candy Cane", och det är hiphop.
Hiphop är en av mina favoritstilar.
Jag kan inte vara med, men den är min favorit.
"Candy Cane" är killarnas låt. "Fairyland" är tjejernas. Man måste...
DADA har alltid tagit in fler killar än andra skolor.
Det är för att jag pressar dem och vill ha dem.
Då måste jag kunna ge dem nåt.
Olivia, ställ dig i mitten.
Backa.
Min favoritscen är "Candy Cane".
Det är den enda hiphopdansen och det är bara killar.
Sex, fem, bakom honom.
-Tänker du låta tjejerna vara med? -Ja, det tänker jag.
Jag får nog skäll för det, men strunt samma.
Kors, kors, upp, ner. Jag behöver... Ja!
Det ska vara kors, upp... Nästan som en élevé.
Över min döda kropp. Inga tjejer i Candy Cane.
-Inte en chans. Inga tjejer. -Det kom ut.
Det gick nästan, men det är okej. Jag är med i alla andra scener.
Ledsen, tjejer, den är bara för oss.
Det är i muskelminnet.
Chantel Heath hjälper oss att hitta in i djupet av oss själva.
Då glömmer man inte.
DEN FÖRST NÖTKNÄPPARPRINSEN
De där löpstegen.
Och ett, och två, ned och så upp. Ja.
Glid, ett, två. Japp, jag minns alltihop.
Vänd och ett.
Det är inte så lätt.
Vissa av killarna kollapsar. De klarar det inte.
De bara: "Herregud vad svårt det var."
-Jag vet, sätt dig. -En sekund bara.
Det enda jag vet är att om det var jag skulle jag fortfarande dansa.
Låten är inte slut än.
Då kör vi.
Jag säger åt dem: "Fortsätt komma, för en dag sitter det."
Alla kanske inte håller ut, men jag vet att om man är här längre än en termin...
Då tror jag att det finns i en.
Jag går genom korridoren ibland, men jag har inte haft någon lektion på länge.
Det var... Det var mycket svett här på golven.
Om någon lyfte historian ur golven, vore det rätt äckligt, men inspirerande.
Jag spelade Nötknäpparen i den första föreställningen.
Jag lämnade min familj när jag var tretton.
Mamma och mina tre systrar flyttade till Arizona, och jag...
Mamma valde att låta mig stanna här.
Då flyttade jag in hos miss Harris, mamma Harris.
Sen fick jag ett fullt dansstipendium.
Första gången jag spelade Nötknäpparen kändes det som...
"Jag har en av huvudrollerna. Coolt! " Det var som miss Allen trodde på mig.
Nu spelar Ryan Phuong den lille Nötknäpparen.
Tack och lov att jag gjorde det först, för jag skulle inte vilja följa honom.
Det måste vara magiskt.
Ni kan inte bara ställa er i fjärde position som Degasstatyer.
Så här. Nej!
Det här är Hot Chocolate Nutcracker. Levande. "Herregud, titta på honom!"
Så måste det vara. Titta på mig. Sluta. Titta på honom!
Ni ser för mycket på er själva. Spela scenen.
"Herregud, han rör sig!" Se på honom.
Herregud, jag rörde honom! Herregud, han kommer!
Herregud!
Så ska det vara.
Jag kom hit för en öppen hiphopkurs.
Det var Chantel som var läraren.
Det enda jag ville dansa var hiphop. Jag hade aldrig tänkt dansa balett.
Jag trodde inte mina ögon när jag såg den lille killen.
Om man satte på en hiphoplåt såg man en liten tornado.
Som tasmanska djävulen, du vet.
Han har varit alla Nötknäppare, från den minsta till den unge prinsen.
PRINS
Ryan kom hit för att gå på några hiphoplektioner.
Det var så vi fångade honom.
Vi ger dem det de vill ha.
Men om de vill göra det, måste de göra nåt annat först.
Balett är... Du vet...
Då trodde jag att det bara var för tjejer.
Jag var livrädd för balettlektioner.
Baletträning är väldigt hård.
Den som klarar baletträning och lyckas ta sig igenom den
har en stark personlighet och kan komma långt.
Miss Allen har sagt att hon är den hon är
på grund av den hårda baletträningen hon har gått igenom.
Jag provspelade på North Carolina School of the Arts.
Det var efter utbildningen på Houston Ballet Foundation.
Jag var så hoppfull,
och de använde mig för att visa något på provspelningen.
När det var över frågade jag mannen: "När skulle vi börja? Hur funkar det?"
Han sa att jag inte skulle komma in, att jag inte passade som dansös.
Min kropp var fel och jag borde göra nåt annat.
Hon blev förkrossad och dansade inte på ett par år.
Jag blev så nedslagen.
Han sa: "Det är ingen idé att du drömmer om balett."
Det var väldigt svårt.
När jag kom hem och skulle välja högskola kom jag in på Howard University.
Då tänkte jag: "Jag får släppa det här med dansen."
Jag älskar dans, men dans älskar inte mig.
Det var så svårt.
Mamma var också förkrossad när jag klev av planet.
Det var det svåraste.
Jag klev av planet, och hon mötte mig på flygplatsen gråtandes.
Hon sa: "Deborah, du misslyckades."
"Du misslyckades."
Mamma sa: "Den här sommaren dansar du inte.
Jag ska ta pengarna jag har lagt undan till din dans och köpa en bil istället."
Jag bara: "Nej, mamma. Jag vill."
Det var den sommaren jag träffade Martha Graham och Meredith Monk,
Twyla Tharp och Alvin Ailey.
Det var en ny våg av dansare som bröt sig fria från traditioner
och gjorde något nytt och spännande.
Att se Alvin Ailey betydde allt för mig. Jag bara: "Bort med de här snöskorna."
Jag ville dansa om känslor.
TRAIN 5 VECKOR TILL FÖRESTÄLLNINGEN
I många år har jag försökt fundera ut
hur jag bäst kan använda stepp i föreställningen.
I år kommer Savion Glover.
Jag har bett honom att skapa dansen "Train".
Debbie Allen hade en tidig idé,
och den satte igång min tankeprocess.
Jag tänkte och tänkte, och sen kom jag tillbaka redo.
Hennes idé var liksom ett tåg som rörde sig mellan scenerna.
Tack.
Förutom koreografin vill jag ge dem en känsla av styrka.
En känsla av storhet och bedrift. En känsla av att kunna uttrycka sig.
Den här förmågan att tänka på att få någon att ändra åsikt.
Det var min stil.
Han bad mig att dansa fritt först.
Så jag har skapat min egen lilla grej i början och slutet.
Jag vill vara tillgänglig som människa.
Jag älskar utbytet där de lär mig något,
och jag förhoppningsvis lär dem något.
Vi kommer att börja ha repetitioner under veckan.
Annars tror jag inte att ni kommer att klara det.
Och så måste jag flytta om er lite.
De får inte riktigt till dockornas dans.
Jag vill inte ha dem på scen om de inte ser fantastiska ut.
Jag och min syster fick just sparken från "Dolls".
Hon vill att jag ska vara med i festscenen.
Du måste vara med direkt från början.
Vi kan inte ha en apa här borta så här.
Så väntar jag på feerna.
När ni står i kulisserna ska ni stå så här.
Beredda att köra.
Svinga med armarna. Vad hände med dem?
Och så ett, två, tre, fyr.
Och upp, upp, upp, upp.
Bra, Tobal!
Hon måste vara apa.
Ja!
Kom igen, tjejen. In med dig.
Mitt jobb är att göra "Rainforest"
som är ett av de största numren i föreställningen.
"Rainforest" är så fin.
Fjärilar, apor, pantrar...
När du tänker på hjordar av djur på Afrikas savanner...
Alla migrerar och rör sig åt samma håll.
Det är en resa som äger rum.
Herregud, hur många är de? Jag vill inte säga det högt.
Delorse, kostymören, kanske slår mig. När hon såg antalet dansare
sa hon: "Miss Allen, på riktigt?" "Ja, Delorse."
-Inget mer prat, tack. -Vem har ingen dräkt?
Det är nästan 200 dansare med.
Varje person har på sig två eller tre saker.
Vissa har fem dräkter.
Okej, flickor.
-Hon skulle hämta fler dräkter. -Jag hör fortfarande prat.
Okej!
Det är ganska mycket att göra.
-Gillar ni era dräkter? -Ja!
Jättebra.
Två personer saknas.
En, två, tre, fyra.
-Vem saknas? -JoAnn och Audrya.
Var är de, då?
En kvinna sa att JoAnn körde på henne, men det gjorde hon inte. De är på väg.
Jag var åtta när jag började på DADA.
I år har jag typ... kommit när jag har lust.
Jag ville väl vara tonåring, antar jag.
JoAnn!
-Här klampar man inte bara in. Vad hände? -För vad?
Stanna här.
Ett, plié.
Värm upp vid barren.
Ett, plié.
Och ner, ner...
När jag kände att jag svek henne var det väldigt...
Det kändes alltid lika hårt.
Jag vill inte svika henne mer. Vi kan inte prata så här.
Nästa samtal vi har måste vara bra.
Istället för att hon bara säger åt mig att skärpa mig.
Det är krävande.
Jag vet inte. Det handlar nog om hjärta och vilja.
Om att man vill ha något som är lite extra.
Och...
Ja.
Slita som ett djur.
Jag försöker att lära er om professionell arbetsmoral.
-Säg "Arbetsmoral." -Arbetsmoral.
-Arbetsmoral.
Det bör gälla allt ni gör i livet.
Era läxor, era skolarbeten,
era andra arbeten och andra karriärmål ni har.
Om du jobbar på posten, om du är lärare,
om du är vaktmästare, om du jobbar i Washington.
Arbetsmoralen ska alltid vara den samma.
Om du arbetar med barn måste arbetsmoralen vara ännu högre.
Det är svårt att vara tonåring.
Det är som att ens hjärna lämnar en ett tag
och man svävar runt i en omloppsbana.
Man utforskar sig själv och allt omkring en.
Men om man har något att gå på tre eller fyra gånger i veckan,
och ta ansvar för, så blir man mer ansvarsfull
med skolarbeten, läxor, sysslor i hemmet.
Man får en känsla av tacksamhet.
Hur ska ni komma dit vi är? Vart är ni på väg i livet?
Varje dag är inte bara en repetition för Nutcracker
utan en repetition för resten av livet.
Kommer ni hit sent
gör ni det till nästa jobb också. Då får ni sparken.
Är ni sena till en Broadwayföreställning får ni sparken.
Då tar de inhopparen, oavsett om de tycker om er.
Det är inte professionellt.
-Fattar ni? -Ja.
Varje dag är en repetition för livet, inte bara för Nutcracker.
Ta det på allvar. Gör något av det.
Vi har mycket att göra. Jag ville träffa er…
Vi ligger inte illa till, men det är en månad kvar.
Men vi har inte en månad, för vi repar inte varje dag.
-Det är er läxa. -Tack, miss Allen.
Kom inte sent till mina repetitioner.
Kom aldrig mer för sent till några repetitioner.
Tack. Det var allt.
-Tack, miss Allen. -Ja.
-Tack. -Ja.
Ja!
Kom inte för sent, Audrya.
Stanna utanför om ni är sena. Ja.
-Tack. -Ja.
Tack.
-Tack, miss Allen. -Ja.
-Tack, miss Allen. -Gladare. Du är vacker.
Vet du hur vacker du är? Det tror jag inte du gör.
Du är så vacker.
Du måste ta till dig det när du dansar.
Gå nu.
-Ja. -Tack.
Tack. Gör dig av med naglarna.
-Tack, miss Allen. -Ja.
Tack. Du gör det.
Möjligheterna att ta sig in i dansvärlden är små.
Man måste göra det innan en viss ålder. Man måste dra sig uppåt.
Senast vid den tiden då man går ur högstadiet
måste man kunna provspela och tävla.
April, du kommer ut från sidan här och manar dem alla att komma.
Jag provspelade för Dance Theatre of Harlem, och jag blev inte antagen.
Sen provspelade jag för andra och trodde att jag skulle komma in någonstans.
Det gjorde jag inte.
Som dansös söker man alltid efter nästa plats att ta vägen.
Man försöker bli bättre.
Ibland känns det som att man provspelar hela tiden
och inte får någonting.
Det är helt enkelt väldigt svårt att vara dansare.
Men jag kan inte föreställa mig att göra något annat.
Jag sökte till tolv skolor.
När jag var liten sa jag alltid: "Jag ska söka dans, så det gör inget".
"Betyg spelar ingen roll, jag ska bara dansa." Nej.
Det är faktiskt mycket värre.
Det är lite läskigt.
Det krävs så mycket fokus för att man ska lyckas.
Man får inte bli nedslagen av något.
Vare sig du har en elak lärare eller allt är för lätt.
Man får inte bli distraherad.
...sex, håll.
Jag måste också lära mig det, för jag gör fortfarande så.
Är du med? När jag inte får ett jobb som koreograf
tänker jag: "Jag är inte tillräckligt bra." Då ger jag upp.
Upp, åtta...
Vi måste jobba hårt i vår yrkesbana.
Det kvittar om du är åtta år. Åttaåringar spelar redan i filmer
och gör stora scener.
Man måste vara med, hur ung man än är.
Jag ville dansa i en ensemble. Jag ville studera, träna, träna,
ta examen och gå med i en ensemble som Alvin Ailey.
Alla har den drömmen. De vill bli professionella dansare.
Savoy vill det.
April vill det.
JoAnn vill det.
Ibland ser man det i deras ögon.
Kommer de att bli något?
Kom igen, tjejen. Du klarar det!
Jag känner många som inte blir dansare.
De blir kanske toppkirurger, men de kan dansa också.
Steve Jobs tog danslektioner. Det är sant.
Han skolkade från matten för att gå på danslektioner.
Det är väldigt talande.
Jag vill åka till New York och gå på de här skolorna,
men jag kan nog inte. Så säger mamma:
"Det är provspelning för Ailey-stipendiet i New York snart, så..."
Och jag säger: "Ska jag på den?" Och mamma: "Ja, du och Savoy."
Wow, det var bara vi två. Vi var båda sjutton år.
Vi flög ensamma till New York för att provspela för en skola.
Sen åkte jag till San Francisco för LINES. Där trivdes jag verkligen.
När jag fick stipendium för sommaren fick jag hopp.
"Jag kanske kan dansa i framtiden."
Bra jobbat.
Sen efter det kom de med betalningsfrister direkt efter sommarkursen.
Att bo en månad i San Francisco är...
De har inget boende på intensivkurserna.
Det är helt galet dyrt.
Att gå på Ailey...
Hon fick inget stipendium till Ailey så bara för en sommar...
Det var närmare...
Med kursavgiften plus boende blev det omkring sex, sju tusen dollar.
Det är inte...
Som ensamstående skulle jag aldrig ha råd med det.
Det var då jag förstod att dans kanske inte var för mig.
Då gick allt snett.
Sen tänkte jag...
"Jag måste fundera ut vad jag ska göra med mitt liv."
Vi ses på onsdag, va?
FAIRY QUEEN 2 VECKOR INNAN FÖRESTÄLLNINGEN
Jag har hållit på med luftkonster länge. Debbie ville gärna ha med sånt i showen.
Vi började hissa upp Fedrottningen.
I år spelade både Kylie Jefferson och April Fedrottningen.
Men jag spelade mest mot Kylie. Hon är som en storasyster för mig.
Jag har alltid sett upp till henne.
Hon tog examen från DADA och började på Complexions.
Det är ett av de bästa moderna danssällskapen.
Sväva.
Jag kom in på mitt drömsällskap: Complexions Contemporary Ballet.
Ner. Nu...
Jag hade arbetat med sällskapet i några månader.
Min partner lyfte mig över sin axel och jag minns att jag hörde ett "popp".
"Knak" eller något. Det kom ett högt ljud från mitt revben.
Jag skrek högt på scenen.
Det var nog den värsta skadan jag någonsin har upplevt.
När jag kom av scenen kollapsade jag.
Jag storgrät och hade extremt ont.
Jag trodde det var över.
Jag ville nästan att det skulle vara det.
Jag ville inte dansa mer. Mitt hjärta var helt krossat.
I den här världen finns mycket smärta.
Det kan vara smärta i kroppen eller smärtsamma känslor.
Men man måste ta sig samman och stå ut med det.
Som en idrottare måste man hålla sig kvar i leken.
Okej.
GENOMGÅNG
Tystnad! Vi börjar från början.
Musik, kör.
Studsa.
Glada, ända från början.
Rollfiguren är lika viktig som dansen.
Det är en del av att stå på scen och vara proffsig.
Det är ett helt paket som jag försöker få dem att känna på och förstå.
I festscenen är nästan hela uppsättningen dansare med.
Så att repetera festscenen är ganska häftigt.
Ja, Sophia!
Och upp, ner, ner, upp.
Vi har inte tillräckligt med plats här. Vi behöver tio studior.
Prata inte!
Sluta prata!
Vi påminner alltid eleverna
om att det är deras dröm som vi hjälper dem att uppnå.
Den betyder ingenting om de inte respekterar den.
Tysta.
Ni kommer ut.
Kan ni hålla klaffen? Herregud.
Om jag kunde sparka några av er nu skulle det göra mitt liv lättare.
Jag försöker förbereda er för yrkesvärlden.
Ni får inte jobb någonstans om ni beter er som ni gör här nu.
Det spelar ingen roll vem du är eller vad din roll är.
Pratar du när jag jobbar får du sparken.
Om ni struntar i det, så gör jag också det.
Vi får väl se. Vi tar reda på det nu.
Resten av repetitionen. Pratar ni igen...
Det är respektlöst mot proffsen här som vill göra showen spektakulär.
Jag försöker få applåder åt er.
Så här ska det låta hela tiden. Så här.
Så ska det låta. Så här.
Miss Allen är snäll...mot mig.
Jag vet inte hur det är för de andra, för de är stygga.
Hon vet inte att jag är stygg. En gång fick jag skäll.
Hon skrek inte på mig, men hon gillar mig.
Jag tycker om miss Allen.
När madame Semenova var min lärare på Houston Ballet, tror du vi pratade?
Skulle jag någonsin öppna munnen för att säga något när hon pratade?
Hon undervisade med käpp. Hon slog oss.
Därför hade jag käpp i Fame. En hyllning till madame Tatiana Semenova.
Hon levde länge nog för att se det gå bra för mig
på Broadway och på teve.
Jag minns vår sista lunch tillsammans.
Madame öppnade en flaska champagne.
Hon sa åt mig att spara korken för tur. Jag har den fortfarande.
Hon tog fram programmen hon hade sparat.
Program med mitt namn och andra elevers namn.
Andra hon hade undervisat och älskat.
Medan vi drack champagne och åt sa hon: "Jag var tvungen att hitta dig."
"Vad menar du?" Hon sa:
"Vi fick inte Fordstipendiet, om vi inte fick bättre mångfald bland eleverna.
Jag måste hitta en svart elev."
Jag bara satt där och blev ganska häpen.
Jag kände mig...
Jag trodde att de valde mig för att jag var bra, inte för att jag var svart.
Men sen funderade jag, och tänkte: "Jag var bra."
FÖRESTÄLLNINGSDAGEN
Vi har två och en halv dagar på teatern att förbereda inför premiären.
Står ni på linjen?
Först ska allt lastas in och sen undrar alla:
"När får vi testa tekniken?"
Miss Allen börjar med dem som flyger. Sen kanske mössen.
Så får alla de mindre grupperna göra det som behövs.
Sen de stora grupperna.
Nej. Vart ska du? Nej.
Rak linje. Nej.
-Det hörs inte där uppe. -Det får vi fixa.
-Förena oss. -Förena oss.
-Splittra oss inte. -Splittra oss inte.
-Förena oss. Splittra oss inte. -Splittra oss inte.
Må denna ring...
...av vår makt...
...av vår passion...
-...av vår glädje! -Av vår glädje!
...förbli...
...fulländad...
...för alltid.
-Med varm choklad. -Varm choklad!
-Hot Chocolate Nutcracker! -Hot Chocolate Nutcracker!
Okej, April är Fedrottningen idag.
Lycka till, April.
Och välkommen tillbaka, Chris Novas som Prinsen.
Skriv in er för biljetterna och förbered er för showen.
Vi ses på scen.
Vi börjar med vad vi kallar barnföreställningarna.
Vilken teater vi än spelar på bjuder vi in barn från hela Los Angeles
för att se på Hot Chocolate Nutcracker.
Det är barnen som får se årets allra första föreställning.
Välkomna allihopa till Hot Chocolate Nutcracker.
8 FÖRESTÄLLNINGAR 11 520 SITTPLATSER
450 000 USD I BILJETTINTÄKTER
Jag heter Debbie Allen, och jag är här för att…
Tack.
Under föreställningen vill jag att ni funderar på vad ni vill bli.
Vill ni bli en av dansarna här uppe?
Vill ni bli sångare? Vill ni designa dräkterna?
Vill ni sköta sminket? Vill ni sköta ljuset?
Det finns massor av möjligheter. Okej?
Okej, jag måste gå och blåsa liv i min karaktär.
Jag måste gå...
Jag måste gå och hitta min karaktär.
Jag älskar er. Vi ses snart.
Det är jul och vi har ett stort, roligt kalas.
Men sen kommer Karas bror Frankie
och blir avundsjuk på nötknäpparen Kara får.
Han och hans kompisar försöker sno nötknäpparen från henne.
Då går nötknäpparen sönder.
Då blir hon ledsen och magin inträffar. Hon reser iväg till en massa ställen.
Jag var nervös innan vi började.
Mamma var med bakom kulisserna och gjorde mig i ordning.
Hon sa: "Vad som än händer kan du inte ändra på det.
Om du gör ditt bästa blir allt okej."
Det hjälpte mig genom föreställningen.
Det roligaste med det här stället är att se barnens ansikten.
Vissa har aldrig varit på teater innan, och får stående ovationer.
Att se deras ansikten då är helt obeskrivligt.
Man vill fortsätta växa. Man känner aldrig att man är fullkomlig.
Att det inte finns något kvar.
Fortsätt alltid att växa, och se större och större möjligheter.
Det är det de får med sig.
Hela processen från september till december är ganska intensiv.
De elever som deltar blir säkert tio gånger större.
De lär sig en konst.
De blir som en familj.
De står på scen inför 1 800 personer och blottar sin själ.
Barnen är inte desamma efter Hot Chocolate Nutcracker.
De är sprillans nya.
Vissa av barnen visste inte ens att de ville dansa.
men när de börjar och blir förälskade är det något speciellt.
Sen hamnar en del på Broadway och gör saker de inte trodde att de kunde.
Det är det konsten åstadkommer för folk.
Den kan ta dig dit du vill komma i världen.
För dansare krävs disciplin och beslutsamhet.
Man måste ha viljan att fortsätta hur många gånger man än faller.
Framgången ligger bara ett steg från misslyckandet.
Jag drömmer verkligen om att gå på USC. Jag ska provspela där om ett par veckor.
Jag har lite panik, men det är lugnt.
Jag har en ny balettdräkt som jag fick av mamma.
Jag pratade med en kompis och hon sa: "Du ska bli lärare."
"Ska jag? Det visste jag inte." Hon bara: "Det är din grej."
Sen undervisade jag en grupp och jag gillade det faktiskt.
Det kanske jag borde fortsätta med.
Ibland glömmer barnen när vi lär ut...
De tänker: "De är så gamla. De håller inte på längre."
De ser inte vår professionella roll som dansare.
Men här är jag. Jag är lärare ena dagen,
men nästa dag har jag provspelning med stora artister, på turné...
Jag tävlar om samma jobb som vissa av mina elever.
Det är bra och sund konkurrens.
Man får alltid vissa överraskningar under åren som lärare.
En elev som inte ser så lovande ut
men arbetar väldigt hårt och har ett öppet sinne...
De kan sticka upp.
Om jag öppnar en egen dansstudio en dag, så vill jag
att man ska kunna betala så mycket man kan.
Det finns många bra dansare som inte går på danslektioner
för att de inte har råd.
De kan ta med sig kunskapen och bli bättre dansare.
De kan ta med sig kunskapen och bli bättre människor, medmänniskor.
Det handlar om hur de lär sig. Hur de tar emot.
Jag vill att de ska vara annorlunda efteråt.
Jag älskar hur...
...det kändes att bli musik.
Om man kan föreställa sig hur det känns att vara musik...
En fysisk form av musik.
Så känns det att dansa.
Som att man blir noten, instrumentet eller takten.
Så känns det att dansa.
När jag hade återhämtat mig
ringde miss Allen och frågade om jag ville spela Fedrottningen.
Jag blev rädd.
Jag blev rädd för att om miss Allen ringer
betyder det att jag måste börja kämpa igen på riktigt.
Det var tufft, men det fick mig att vilja börja dansa igen.
Jag fick kämpaglöden tillbaka.
Jag vet inte varför, men det var som om jag var tvungen att övervinna mig själv.
Den största uppoffringen är nog tiden.
Man lägger all sin tid på att träna och träna.
Ibland måste man offra livet som de flesta andra har i skolan.
Fram till man är över 20.
Då är man fenomenal.
Det är något med dansen...
När man vet att man ska lämna sin första dansskola
och gör sig redo att ge sig ut i världen.
Då kommer all den kunskap man har tagit emot
sedan man var fem, sju eller åtta år gammal...
Den sitter inte längre bara i hjärnan.
Den sitter i kroppen, i hur du talar, i hur du rör dig.
Då har man blivit dansare.
Det är när kärnan i vad det är och kärnan i vem man är
har smält samman och blivit ett.
Då har man blivit artist.
Det är ett livslångt åtagande.
Det är som ett äktenskap. Det är det. Det är något jag vill se...
...ha en fortsättning.
Så även när jag inte längre kan göra det jag håller på med
kan det här fortsätta.
Jag kommer alltid att vara ett av barnen. Även om jag är 90 år.
I hjärtat är jag alltid ett av barnen som söker en möjlighet.
Jag söker en som ska lära upp mig.
Hur ska jag bli den jag vet att jag kan bli?
Var finns min chans?
I hjärtat är jag alltid ett av barnen.
Då ska vi se.
Hör här. Första raden kommer ut först.
Om ni inte är perfekta, blir allt annat en katastrof.
Vad måste ni vara? Perfekta.
Ni springer ut på två åttatakter.
APRIL FICK FULLT STIPENDIUM TILL UTBILDNINGEN PÅ JOFFREY BALLET
Fem, sex, fem, sex, nu.
och ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju, åtta.
Två, två, tre, fyr, fem, sex, sju, och ett.
Fem, bra.
Och ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju, åtta.
Två, två, tre...
Om tio år vill jag vara på Royal Ballet.
Det är min dröm att åka dit och dansa på den scenen.
...fem, sex, sju, åtta.
Ett, två, tre, fyr, fem.
Nu.
Jag vill läsa kinesiologi och dans på Stanford University.
Ser man på.
...två, tre, fyr, fem, nu.
Ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju, åtta.
Jag hoppas på att bli en person som förändrar världen.
Det vill jag ska hända.
Ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju och ett!
Och fem, sex, sju...
Jag vill bli en känd dansare.
Kanske koreograf, men jag älskar att dansa.
Det är min passion.
Ett, ner, och nu kör vi.
Jag blir antagligen advokat eller, och dansare.
Jag får nog göra båda samtidigt.
Fem, sex, nästa.
Och ett, två, tre, fyr, fem, sex...
Om fem år vill jag gå på en skola jag själv har valt och dansa.
Jag vill verkligen bli...
Stabil.
Jag skulle vilja ha en roll i en tv-serie eller i en film eller något.
Ett, två, tre, fyr, fem, sex, sju, åtta.
Om fem år vill jag resa
antingen på Broadway eller med en dansensemble.
Kom igen nu.
Jag vill göra massa saker. Jag vill bli författare, ingenjör, dansare...
President i USA.
Jag är Kara första kvällen, och sen är jag med i "Bollywood" andra.
NÄSTA ÅR DANSADE JALYN "BOLLYWOOD" SOM FEDROTTNINGEN
JADA BLEV DEN YNGSTA KARA NÅGONSIN NÄR HON VAR NIO ÅR
SAVOY LÄSER PÅ UNIVERSITY OF ARIZONA SCHOOL OF DANCE
HON ÄR MED PÅ DEAN'S LIST OCH I ALPHA PI SORORITY
Jag kom med i en show på Broadway när jag var tjugo.
I produktionen The Prom.
Mamma sa att de inte var överraskade. Jag bara: "Va?" Hon bara: "Det visste vi."
Jag spelar i en serie som heter Young Sheldon.
Jag har en karaktär som heter Tam.
-Det här jobbet tar kål på mig. -Jag har faktiskt ett jobb.
JOANN ÄR DANSLÄRARE OCH HAR SATT UPP NÖTKNÄPPAREN I ALTOONA
NU LÄSER HON TILL FÖRSKOLELÄRARE
KYLIE DANSADE BAKOM LIZZO PÅ GRAMMYGALAN 2020
HON ÄR DANSMENTOR OCH SPELAR I NETFLIXSERIEN TINY PRETTY THINGS
EFTER STUDIERNA PÅ JOFFREY BALLET
GICK APRIL MED I DEN VÄLRENOMMERADE BALETTRUPPEN COMPLEXIONS I NEW YORK
DEBBIE ALLENS DANSAKADEMI UTBILDAR HUNDRATALS BARN VARJE ÅR
OAVSETT EKONOMISK FÖRMÅGA
HOT CHOCOLATE NUTCRACKER ÄR DEN STÖRSTA FINANSIERINGSKÄLLAN
DEBBIE ALLEN JOBBAR PÅ ATT SKAFFA DONATIONSMEDEL
FÖR ATT SÄKRA DADA OCH DANSARNAS FRAMTID
Undertexter: Sara Palmer