Downloaded from YTS.MX
Hölgyeim és uraim! Színpadon minden idők legjobbja, Mr. Dave Chappelle.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Köszönöm.
Köszönöm szépen.
Helyezzétek kényelembe magatokat!
Holnap fontos este következik a humor történetében.
Meglep, hogy ilyen fiatalon kapom meg ezt a díjat,
de higgyétek el, megérdemlem.
Nem tudjátok, milyen kemény ez a meló.
A világ legjobb szófosóit hallgatva nőttem fel.
Ebben az országban minden véleményhez
tartozik egy humorista,
aki a színpadon képviseli.
De basszus, nem akarok a sértődősök országában élni.
Kemények között akarok élni.
DAVE CHAPPELLE MÁSNAP ÁTVESZI A KENNEDY CENTERBEN
A HUMORISTÁK LEGMAGASABB KITÜNTETÉSÉT.
MARK TWAIN-DÍJ
- Hogy kaptad meg ilyen fiatalon a díjat? - Hát, 32 évbe telt, haver.
- Jól van. - Dave, várj!
- Dave... - Jók legyetek!
Vademberek!
Nem tudom tovább.
Szevasz!
Ritka pillanat, hogy mindenki együtt van, és nem valami rossz dolog miatt.
Ezt nagyon tudom értékelni ebben az egészben.
- Nem aggódsz? - Azon, hogy kitüntetnek? Nem.
Zseniális művészek fognak körülvenni ma este.
Az itteni közönség a Kennedy Centerben pedig
az átlagnál jobban értékeli a művészetet.
Ezt nem nevezném nagy nyomásnak. Olyan sokan érdemelnének ilyesmit.
Megtisztelsz. Köszönöm szépen.
- Te vagy a király, Dave! - Kösz.
És olyan keveseknek adatik meg.
PIHENŐHELYISÉG
Én csak örülök, hogy van ürügy összejönni.
Felvegyem a gyémántfogsorom?
KENNEDY CENTER MARK TWAIN DÍJÁTADÓ GÁLAMŰSOR
Drága szeretteim!
Azért gyűltünk össze ma este,
hogy a Twain életműdíjat
átadjuk egy legendás Dave-nek.
Megkapó ez a szó: legendás.
Azt jelenti, örökre emlékezni fognak rád. Az pedig jó hosszú idő.
Azért jöttem, hogy elmondjam,
ma nemcsak azt ünnepeljük, amit ez a legenda eddig tett,
hanem azt is, amit jelenleg is tesz.
És hogy elismerjük, hogy Dave-nek a java még hátra van.
Most pedig, fiúk és lányok,
hölgyeim és uram...
Mark Twain örök érvényű szavait idézve...
„Csapjunk egy kurva nagy bulit!”
Dave alma materéből érkezett...
a Duke Ellington Művészeti Iskola együttese.
Ez a Duke Ellington bandája?
Igen, ők azok. Igen.
Most pedig színpadon a Kennedy Center Mark Twain-díjának 22. kitüntetettje...
Dave Chappelle!
Szevasztok!
Sziasztok! Tiffany Haddish vagyok.
Most jön az a rész, hogy tapsoltok, mint állat. Megvárom.
Dave, most már értem, miért hordasz ilyeneket. Irtó kényelmes.
- Ugye? - Nézzétek!
Nézzetek körbe a teremben!
Nézzétek, kik jöttek össze bulizni!
Igen!
Humoristák, színészek, zenészek: mind egy embert jöttek ünnepelni.
Azért vagyunk itt, mert Dave összehozza az embereket.
Talán jobban, mint bárki más a világon.
Több mint 20 éve ismerem Dave-et,
és azóta is a barátom.
Dave, mindig is a mentorom, a bátyóm voltál.
És ha színpadra lépek,
mindig rád gondolok, mert büszkévé akarom tenni minden idők legjobbját.
Tudod? Te vagy a legjobb.
Dave-ben a spontaneitása a legjobb.
A kedvenc sztorim karácsonykor történt vele.
Épp végeztem az ételosztással a Laugh Factorynál.
Minden évben ott vagyok a hajléktalanokkal. Tudom, honnan jöttem.
Nem a Laugh Factoryból. Én is hajléktalan voltam.
Dave elhívott, hogy igyunk egyet.
Amikor odaértem,
Marlon Wayansszal iszogattak.
Odaszóltam:
„Mit csináltok itt karácsonykor, apukáim? Nem hiányolnak a gyerekeitek?”
Erre Dave: „Ki vagy te, Scrooge? Igyál, faszom!”
Úgy hajnali egyig elvoltunk, hülyültünk.
Dave ekkor benyögi: menjünk bowlingozni!
Erre mi:
„Karácsony éjjel szerinted hol tudnánk bowlingozni? Miket találsz te ki?”
Erre felröhög: „Dave Chappelle vagyok, nem tűnt fel?”
Felhívott valakit, beugrottunk a terepjárójába,
felmentünk egy dombra,
és megálltunk egy óriási kapu előtt.
Hatalmas volt.
Mondom, hova megyünk bowlingozni, a Jurrasic Parkba?
Kiszállunk, odalépünk a kapuhoz.
Találjátok ki, ki nyitott ajtót! Találjátok ki!
Mondom találjátok ki, baszd meg!
Eddie Murphy nyitott ajtót!
Eddie Murphynél voltunk, basszus!
Eddie Murphynél.
Én meg...
Dave meg csitítgat.
„Nyugodj le, vagy mehetünk!” Úristen, alig hittem el.
A Beverly Hills-i zsarunál bowlingozhatok!
Órákig beszélgettünk, nevetgéltünk, sztorizgattunk.
Dave ilyen csávó. Spontán.
Varázslatos. És borzasztóan bowlingozik.
- Üdv! Paul Pelosi vagyok. - Tiffany Haddish.
- Örvendek. - Ó, ismerünk. A feleségem, Nancy.
- Szia, Nancy! - Szia!
- Szuper voltál! Nagyon tetszett. - Nagyon köszönöm.
Minket is megmozgattál, cica!
- Itt volt az első fellépésem. - Mi van?
Még 1992-ben.
- Repül az idő, haver. - Ja. Az idő nem viccel.
Jó estét, hölgyeim és uraim!
Üdvözlöm önöket a DC Improvban!
- Itt nem cigizhetsz, faszfej! - Ismersz, haver.
Ez Dave estéje, Dave hétvégéje.
Jól van.
Dave, király vagy! Megtöltötted a nézőteret.
Dave Chappelle! Megkapta a Mark Twain-díjat. Nagy tapsot Dave-nek!
A Mark Twain-díjat.
Jó pénzt kap érte.
Elhihetitek, a Mark Twain-díjjal jó adag dohány jár.
Azt se nagyon tudom, ki a faszom az a Mark Twain.
Halljátok, el se tudom mondani,
micsoda megtiszteltetés itt lenni
abban a városban, ahol kezdtem.
Sőt...
Egy kis érdekesség.
Az első fellépésemen ebben a teremben én voltam az első humorista a színpadon.
Én kezdtem, utánam jött Brian Regan, aztán meg valami leszbi, Ellen DeGeneres.
Akkor még nem tudtuk, hogy meleg. A puncira pályáztunk!
Ó! Elnézést. Azt hittem, standupklubban vagyok.
Hölgyeim és uraim,
ez itt talán Amerika utolsó biztonságos helye,
ahol kimondhatjuk, amit akarunk,
és azon röhöghetünk, amin akarunk.
Ez szent hely.
Az élő standup számomra a világ legelképesztőbb dolga.
Úgy állsz ott, mint gladiátor az arénában. Talán egyedül ott vagyok igazán önmagam.
Ő a Star Search eddigi legfiatalabb szereplője, mindössze 19 éves.
Washington D.C.-ből jött hozzánk Dave...
KIHÍVÓ
Helló!
Nem tudom, Ed említette-e.
Nemrég szerepeltem a Black Entertainment Televisionön is.
De valamiért úgy érzem, ezt nem sokan láttátok.
Nem tudom, miért.
Régen azt hittem, minden fehér... boldog.
Csak mert fehér. Azt hittem, egész nap örültök, hogy fehérek vagytok.
„De jó nekem!
Taxi! Csak élvezem, hogy megálltál.”
Meghívtak a régi iskolámba. Megmondtam a srácoknak:
„Srácok, ha ki akartok törni a gettóból,
koncentrálnotok kell.
Nem szabad a fehéreket hibáztatnotok.
És... Meg kell tanulnotok...
rappelni, kosarazni, vagy valami, különben esélytelen. Esélytelen.
Vagy árulhattok drogot. Nagyjából ennyi. Más sikertörténetet még nem láttam.
Szórakoztatnotok kell a fehéreket. Legyen tánc!
Kiskoromban néztem egy elég fura mesét.
A Gondos Bocsokat.
Kismackók voltak, de emberszerűek.
És egész nap csak gondoskodtak, baszd meg.
Gondoskodtak egymásról,
meg minden egyébről is.
És ha eldurvultak a dolgok, megszívták magukat.
A főnökük azt mondta: „Srácok, itt az idő,
hogy kiáradjon Gondos Bocsok szeretete.”
Emlékeztek rá?
A kismackók egymásba karoltak,
elkezdtek bámulni a problémára,
és nem viccelek,
a szeretet kilőtt a mellkasukból.
És arra vágytunk, hogy ilyenek legyünk felnőtt korunkban.
Aztán összetörték a szívünket. Mert rájöttünk, hogy az élet nem ilyen.
És lehetetlen
szeretetet lőni a mellkasodból.
Bár...
mások mellkasára már lőttem szeretetet.
2003 novembere volt.
Harmadéves voltam a New York-i Egyetemen.
Úgy két éve standupoltam.
Anyukám felhívott:
„Aziz, hazajössz hálaadásra?”
„Anya, tudod, hogy félretettem pénzt az utazásra.
De változott a terv.
Dave Chappelle San Franciscóban lép fel,
a Punch Line-ban. Ezt látnom kell.”
Erre ő: „Ki az a Dave Chappelle?”
Mondom, talán a ma élő legjobb humorista.
Erre ő: „Az a 'Rick James vagyok, faszom!' fickó?”
Mondom, az.
„Ő baromi jó! Érezd jól magad!”
Elmentem megnézni.
Mind a hat fellépését megnéztem a Punch Line-ban.
És tudjátok, milyenek a klubos fellépései. Nagyon hosszúak.
Hajnal négy-öt körülig nyomta.
Nagyon viccesek voltak,
és elgondolkodtatóak.
Hihetetlen volt.
Azóta Dave-vel barátok lettünk.
Voltak közös műsoraink.
Nemcsak fantasztikus humorista,
hanem fantasztikus ember is.
Egyszer egy buliban voltunk.
Valaki közös fotót kért tőle.
Erre azt mondta: „Figyelj! Nem fotózkodni jöttünk.
Hanem élményeket szerezni.”
És ez egy szép gondolat.
Így éli az életét.
Minden pillanatban meglátja a potenciált, hogy abból egy remek élmény lehet.
Egy pár hónapja Dave-vel volt pár közös fellépésünk Texasban, Austinban.
A műsor végén a pihenőszobában lazultunk.
Dave megszólalt: „Milyen estét tervezel, Aziz?”
Azt mondtam, pihenni tervezek.
Tegnap kemény napunk volt, holnap is fellépünk.
Erre megkérdezte: „Nem kérsz a varázsgombámból? Állítólag király.”
Elnézést kérek Dave családjától.
Mondom, nem is tudom.
Inkább csak pihennék,
holnap nehéz nap lesz.
Erre azt mondja: „Aziz, ezt még senki nem tudja,
de holnap bejelentik, hogy én kapom
a Mark Twain-díjat.”
Folytatta:
„Mit akarsz mesélni 20 év múlva a gyerekeidnek, Aziz?
Hogy ott voltál, mikor Dave Chappelle megtudta,
hogy ő kapja a Mark Twain-díjat, begombáztatok,
és életed legjobb estéje volt?
Vagy hogy aznap este jót aludtál?”
„Dave, mondasz valamit.
Gombázzunk be!
Twainre!”
Komolyan mondom, ha az elhanyagolt kutyák beszélni tudnának,
úgy hangzanának, mint Dave Chappelle.
Ha...
Ha túl sokáig vannak a kertben, panaszkodnának.
„Ó, öreg, valaki nézzen már el erre!
Etessen meg valaki!”
Kurva jó a zakó.
Helló, Ron! Jól vagy?
Úgy nézel ki, mint aki most rúgott szét pár segget.
Életemben először JT Newton hívott színpadra.
Nem is tudom, JT él még? Komolyan kérdezem.
- Long Islanden él. - Ez jó hír.
Azt hitted, egy tesó meghalt, közben Long Islanden él.
Elmentem egy standupklubba a legjobb barátommal.
A mai napig jóban vagyunk.
Korán odaértünk, öt körül.
Akkoriban elég volt időben odaérni és feliratkozni ahhoz, hogy humorista legyél.
Húsz fellépő volt. A suliból egyből odamentem.
A hetedik helyet választottam. A barátom az ötödiket.
Elszúrta.
Nem élte túl.
JT bemutatott:
„Emberek, mindenkinek el kell kezdenie valahol.
Ez a fiatalember itt kezdi el.” Mintha tegnap történt volna.
„Talán egy csillag születésének lehetnek szemtanúi.
Nagy tapsot kérek Dave Chapelnek!”
Egyedül mentem, de a kezdés előtt felbukkant édesanyám, aki most is itt ül,
és nagymamám, aki már nincs köztünk. Eljöttek.
Könyörögtem, hogy ne gyertek. Könyörögtem nekik.
Rájöttem, hogy szembe kell néznem velük. Odamentem a nagyihoz: „Mama, figyelj!
Mondok ma este pár olyan dolgot, amilyet még sosem hallottál tőlem.”
Anya, ez tetszeni fog.
- Emlékszel, mit mondott Mama? - Hogy hallott már rosszabbat is.
Nem. Azt mondta:
„Rúgd szét a seggüket, kicsim!”
Áldását adta.
Szóval, Anya, egyrészt köszönöm, másrészt meg megmondtam!
Ja, Dave.
Szeretünk, tesó.
Igen.
Dave, te vagy a legjobb! Szeretünk, haver. A legjobb, tesó. Fény az éjszakában.
Hölgyeim és uraim,
az utánozhatatlan John Legend!
- Jól van. - Köszönöm.
Helló!
Nem csak rajongok Dave-ért,
de Ohióban, Springfieldben nőttem fel... Igen.
Úgy 15 percnyire Dave mostani lakóhelyétől.
Gyerekkorát is főleg ott töltötte.
Tudom, hogy Washingtonban vagyunk, itt is sok időt töltött.
De Dave ohiói, oké?
A miénk.
A legtöbb igazán nagy név Ohióból azután lett híres, hogy elköltözött.
Azt is mondhatnánk, a sikerhez el kell költözni.
De hihetetlen módon
Dave még mindig a mi államunkban él.
Még mindig egy olyan városkában él, ami mindenkit elgondolkoztat:
„Miért itt él Dave Chappelle?”
Az úgynevezett Elfeledett Amerikában él.
Dave sosem feledte el. Elhozta Ohióba a világot.
Az évenkénti zenei fesztiváljai, amiket egy ottani farmon rendez, legendásak.
A világ legnagyobb tehetségeit hozta össze
az élet megünneplésére.
Legutóbb a daytoni tömegmészárlás után,
hogy vigaszt nyújtson a tragédia után.
Természetesen
a legikonikusabb és legfelejthetetlenebb koncert
a 2005-ös volt.
Elvitt egy csoportot busszal az ohiói szülővárosából,
köztük a fekete egyetemünk, a Central State diákjait is Brooklynba.
Igen!
És Brooklynban Dave óriási popkulturális pillanatot teremtett.
Összehozta a világ legmeghatározóbb
hip-hop és neo-soul-előadóinak jó részét
egy olyan koncertre, amely Dave humorát kiemelkedő zenei ízlésével ötvözte.
A humoristák és a zenészek között ilyen volt a kapcsolat.
Minden humorista zenész akar lenni.
És minden zenész viccesnek hiszi magát.
Anyának három melle van. Egyből tej jön, egyből víz, a harmadik nem működik. Zene!
Ez nem is volt vicces. De a zenétől
mégis az lesz. Senkinek nincs három melle. Hülyeség.
Már akkor rajongtam a koncert fellépőiért, mielőtt valaha találkoztam velük.
Szóval együtt dolgozni velük ebben a környezetben egy valóra vált álom.
A koncert, amire mindig is vágytam.
Felráztuk a világot!
Hogy vagytok?
Q-Tip vagyok, és...
Büszkén mondhatom,
hogy én vagyok a hip-hopért felelős művészeti vezető itt a Kennedy Centerben.
A tesómhoz, a barátomhoz akarok szólni.
A testvérem vagy.
Szeretlek.
Azóta ismerem, mióta a szakmában van.
1992-ben vagy '93-ban találkozhattunk.
Felszállt a buszra.
„Helló, Dave Chappelle vagyok.” Mondom, ismerem.
Láttam a Robin Hood, a fuszeklik fejedelmében.
Valószínűleg az egyetlen rapper voltam, aki akkoriban nézte Mel Brooksot.
Dave tőlem kapta az első öltönyét Lettermanhez.
- 1995-ben. - Azta!
Vagy '94 volt?
- A Barney'sba vittem. - Azta!
Csak Cross Colors cuccokat hordott.
Ne feszüljetek be! Ne gondoljatok egy mérges feketének!
Mérges fekete vagyok, de...
Értitek, nem? Jogom van mérges feketének lenni. Nálam ez más.
Nem tudom, hisztek-e a reinkarnációban,
de ez már a negyedik életem feketeként.
Kezdem unni.
Köszöntsük együtt a színpadon
A Chappelle's Show alkotótársát,
az utánozhatatlan Neal Brennant!
Szia, Dave! Nem értem, hogy hoztátok össze ezt az estét.
Dave nem bírja a formális eseményeket. Általában ablakmosónak öltözik.
A felesége, Elaine biztos megkérdezte, mi kéne, hogy két óráig ne cigizzen.
Dave, gondolva, hogy ilyen úgysem lesz, benyögte,
hogy hozzák össze Jon Stewartot, Sarah Silvermant, Nealt,
Q-Tipet, Tiffanny Haddisht, Warren Michaelst, John Legendet, Bradley Coopert,
és mondjuk Morgan Freemant...
Washingtonba a tiszteletemre.
Elaine azt mondta: „Oké. Október 27.”
Erre Dave: „Bassza meg!”
Dave-nek köszönhetem a karrierem.
1992-ben találkoztunk,
egy New York-i standupklubban.
Évekig írtuk együtt a poénokat, de mindig reménykedtem valami többen.
Aztán 1997-ben Dave felhívott:
„Helló! Ha a Universaltól keresnek, mondd, hogy együtt írunk egy füvezős filmet!”
Mondom, milyen füvezős filmet?
Erre Dave: „Ne aggódj!”
Nem sokkal később fel is hívtak a Universaltól.
„Tényleg egy füvezős filmen dolgozik Dave Chappelle-lel?”
Mondom, igen.
„Mikor tudnák nekünk bemutatni?”
Mondom, 30 nap múlva.
Egy hónapunk volt kitalálni a sztorit. A 29. napon felhívtam Dave-et.
„Mi lesz a füvezős filmmel?”
Erre ő: „Milyen füvezős filmmel?”
Egy nappal a bemutató előtt összedobtuk a Félbetépvét.
Egész nap azon dolgoztunk, vagy 16 órát.
Ez az aprólékos munka a végeredményen is látszott.
Ti hogy vagytok? Én mozdulni se bírok.
FÉLBETÉPVE
Mintha ideragadtam volna.
1998 januárjában a Félbetépvével egyidőben a mozikban a Good Will Hunting,
az Amikor a farok csóválja..., a Lesz ez még így se!,
ja igen, és a Titanic ment.
Ugye?
A kritika és a nézők is utálták. Őszintén szólva jogosan.
Pár év múlva, mire mind szakmailag, mind személyesen lecsengett a dolog,
Dave-vel újra beszéltünk telefonon. Ez akkoriban gyakori volt.
Azt mondja: „Hé, haver!
Csináljunk egy olyan műsort, mint a Playboy After Dark.”
Ha emlékeztek a Playboy After Darkra,
remélem, van végrendeletetek, mert már nincs sok hátra.
Ha nem tudnátok, mi az,
ez egy állati laza műsor volt a '70-es években,
amit Hugh Hefner magazintulajdonos és félig-meddig emberkereskedő vezetett.
Mint Jeffrey Epstein, csak neki barlangja is volt.
Szóval Dave-vel összedobtunk valamit, amiből a Chappelle's Show született.
Próbálkoztunk pár csatornánál.
Az HBO nem jött be.
Szó szerint ezt mondta a nő Dave-nek:
„Minek ez a csávó? Nálunk van Chris Rock.”
Tudjátok, akkoriban egyszerre egy népszerű fekete humorista lehetett.
Ma már akár három is.
Aztán a Comedy Centralnál próbálkoztunk. Ők megvették.
Felvettük a Chappelle's Show próbaadását. Sorozat lett belőle,
és nagyon jól ment a műsor.
Hihetetlenül jól.
Olyan „ezt Afrikába is elvisszük” jól.
Vezető hírünk következik.
A Kongresszus elfogadta, hogy billió dolláros jóvátétel fizet
a rabszolgaságért az afroamerikaiaknak.
Annyi cigit vettem, hogy egész életünkre elég nekem és a családomnak.
Gazdag vagyok, baszkikám!
Mikor elkezdtük a műsort, tudtam, hogy Dave a legviccesebb ismerősöm.
A műsor végére rájöttem, hogy Dave a valaha élt egyik legviccesebb ember.
Néha csak úgy improvizált valamit,
amiről előtte soha nem beszéltünk, ami talán eszünkbe se jutott.
Clayton Bigsby beszéde arról, hogy a fehérek levegőjét szívják,
és a Will & Grace-ről, ez mind improvizáció.
Ha nem szereted a Will & Grace-t, attól még nincs veled baj.
Will-lel van baj.
Homoszexuális.
Tyrone Biggums beszéde a gyerekeknek a drogozásról Mickey egérrel.
Totál improvizáció.
Te!
Tudod, milyen ízű a kutyakaja? Tudod?
Pont olyan, amilyen a szaga.
Szenzációs.
Ahogy Rick James azt mondja, buli van, és cseszd szét a kanapéd.
Vegyél másikat, te pénzes köcsög! Cseszd szét a kanapéd!
És mit mond az öt ujj az arcnak?
Pofon!
Ezt ott találta ki.
Dave-nek írni és rendezni sokszor annyi volt,
hogy tátott szájjal bámultam, és...
Ennyi!
Azt szerettem a Chappelle's Show-ban, hogy Dave teljesen önmaga lehetett.
Megmutathatta az intellektusát, a dühét, az erkölcseit,
a bolondságát, az álszentségét, a szomorúságát, a ragyogó tehetségét.
A Chappelle's Show különleges volt. Egy sokoldalú dokumentum arról,
milyen szürreális egy emberi lény élete az USA-ban, ha fekete bőrrel született.
Szóval...
Playboy After Dark.
A műsor személyes ügy is volt.
Mindig úgy éreztem, Dave engem okol a Félbetépve kudarcáért.
Egyszer egy jelenetet forgattunk,
amiben Dave kilép a műsorból, mert felcsinálta Oprah-t. És...
Azt vettük fel,
ahogy őrjöngve végigmegy az irodákon, elér hozzám,
és szemetet szór a fejemre.
Azért gondolom, hogy engem okolt a Félbetépve miatt,
mert ahogy öntötte a szemetet,
azt mondta: „Ezt a Félbetépvéért!”
Látjátok,
azt állítja, én írtam neki ezt a sort.
Pontosan!
Ez az egyetlen alkalom ma este,
hogy a Chappelle's Showért én is kapok némi elismerést.
Washingtonban karrierünk kezdetén mindketten vonattal jártunk standupra.
Dave Chappelle a legöregebb fiatal humorista a szakmában.
Ez a fasz 44 éves, és 43 éve humorista.
Ez a rohadék megszületett, kibújt...
„Kopp-kopp, faszfej!"
És persze már ott volt a cigi a kezében.
A Dave Chappelle Show.
Megváltoztatta az életem.
Különösen egy szereplő, Hamvas Larry. Sokan Hamvas Larryként emlékeznek rám.
Mikor forgattuk, Dave megkérdezte: „Hogy készülsz Hamvas Larry szerepére?”
Erre én: „Lezuhanyozok, tesa,
megszáradok, és én leszek a leghamvasabb Hollywoodban.”
Washington D.C.-ből jöttem.
Csokifalváról.
Nekünk a tesa egy névmás.
Nagyon vastag a bőrünk.
Nem félünk a poénoktól.
Igazából a humor a túlélés eszköze.
Csak azért nem vertek meg soha az utcán,
mert a tesók tudták...
hogy rohadt vicces vagyok.
Középiskolába készültem. Az igazgatót Ralph Nealnek hívták.
Pont előtte látta a Kőkemény dirit, és hangosbeszélővel járkált, mint a filmben.
Ohióban jártam általánosba.
Három évig nem voltam ott. Azalatt a három év alatt
megjelent a crack.
Visszajöttem Washingtonba.
Emlékeztek a crackre, ugye?
Hogy mit tett ezzel a várossal.
Ezért fura ennyi fehér embert látni kocogni, babakocsit tolni, meg ilyenek.
DC-ben a fekák végezték el a kemény munkát.
Nekünk jutott a neheze.
Ez egy fekete város.
Csokifalvának is hívják, de...
Nem a csoki építette fel.
Hanem a fekák.
Itt Washingtonban találkoztam Dave-vel.
Hát igen.
Tizenkilenc éves voltam.
Ő tizenhét.
Egy Garvin's nevű klubban volt fellépésünk.
És emlékszem, Dave-vel a McDonald'sba jártunk
a fellépések között, és a humorról,
a jövőjéről, a terveiről beszélgettünk. Azt mondtam, jöjjön el New Yorkba.
Miután elvégezte a gimit,
el is jött.
Eljött New Yorkba,
és ugyanott léptünk fel, a The Boston Comedy Clubban.
És...
Igen.
Tudom, hogy elég zavaros.
A The Boston Comedy Club egy New York-i klub.
Nem én találtam ki, hanem valami kokós.
De New Yorkban
Dave-et azonnal megszerette
a standupos közösség. Emlékszem,
amikor szerepet kapott Mel Brooks filmjében,
A Robin Hood, a fuszeklik fejedelmében, úgy éreztük, Dave befutott.
ROBIN HOOD, A FUSZEKLIK FEJEDELME
- Ki a király? - Tűnés!
Hazajött Los Angelesből,
és a színpadon számolt be a nyugati útjáról,
és hogy végre Comptonba is eljutott,
amiről már annyit hallott.
És le volt döbbenve, hogy az embereknek ott van kertjük.
Hiába Compton elképesztő történelme, az emberek ott is csak füvet nyírnak.
Ami teljesen nyilvánvaló.
De valamit mégis elmondott ez a kis részlet.
És Dave a mestere ennek.
Meglepődik azon, amit lát.
Aztán magával viszi a közönséget is,
ahogy minden nézőpontból megvizsgálja a dolgokat,
olyanokból is, amikre mi nem is gondolnánk.
Nem fura, hogy 1980-ban jön ez a betegség,
és csak fekákat, buzikat és drogosokat öl meg?
Nem kurva érdekes véletlen,
hogy csak azokra veszélyes, akiket az öreg fehérek utálnak?
Ez alapján vagy Isten fehér,
vagy a kormány diszkógömbökkel terjesztette a vírust.
Mindig agyal a dolgokon. Mindent megvizsgál.
És nagyon...
elvan a saját világában.
Ekkor jöttem rá, milyen rossz környéken vagyok. Ez csak a legdurvább helyeken van.
Ne felejtsétek, hajnali három volt! Hajnali három.
Kinéztem az ablakon...
és a sarkon egy kisbaba állt, baszd meg!
Még csak nem is félt. Csak állt ott.
Elszomorított, de tényleg.
Segíteni akartam neki.
De úgy éreztem, még benne se bízhatok. Klikk, klikk.
Egyszer Vancouverben voltunk,
és átjött elszívni egy jointot.
És...
Pontosan így is tett.
Átjött.
És elszívott egy jointot.
Az egészet.
Egyedül.
Miközben arról papolt, mi a baj a világgal.
Elmondom én, mi a baj vele. Az önző emberek.
Nem... Nem az a szabály, hogy pöff, pöff, passz?
Nem pöff, pöff, pöff, pöff!
Dave, ez hihetetlen! Megkapod a Mark Twain-díjat, bakker!
Nem hiszem el.
Megérdemled.
Helyes döntés volt.
Jó is, hogy Mark Twainről nevezték el,
mert mindketten folyton az n betűs szót használjátok.
„Miért van az,
hogy gond nélkül leniggerezhetek bárkit,
azt viszont nem mondhatom ki, hogy buzi?”
Erre azt mondta: „Azért, David,
mert nem vagy meleg.”
Mondom, Renee...
nigger sem vagyok.
Az, hogy te itt vagy, már elég.
Szeretem Dave Chappelle-t. Feltétel nélkül.
Dave-vel még... a '90-es évek elején találkoztunk.
Tizenhét éves volt,
New Yorkba költözött,
ott próbálgatta a szárnyait a gimi után az ország egyik legkeményebb klubjában.
És mégis
sokkolóan kész volt.
Már 17 évesen. Azt hinné az ember,
hogy a vén veterán humoristáktól
csak gyűlölködést kaphat
egy ilyen fiatal csodagyerek,
egy ilyen Mozart.
De mégis szerettük,
mert annyira kedves lélek volt.
Már akkor tudtam, hogy milyen vicces,
és milyen jó a látásmódja. A 2000-es években együtt dolgoztunk
a Comedy Centralnál. Én a The Daily Show-n, ő a Chappelle's Show-n.
A Chappelle's Show óriási siker volt. Ő csinálta az egészet.
Egy igazi kulturális jelenséggé vált.
A Comedy Central bármire képes lett volna, hogy folytassa.
Ötvenmillió dollárt ajánlottak Dave-nek
még egy epizódért. Csak még egyet kértek. De Dave-et elgondolkoztatta
a show elkészítésének nehézsége,
és a műsor hatása
a közönségére.
Otthagyta őket.
Emlékszem,
ekkor arra gondoltam...
A Comedy Centralnak van 50 millió dollárja?
Ezek a faszok még nasit sem hoznak a The Daily Show forgatására!
Ötvenmillió dollárjuk van!
Dave ezen a ponton otthagyta őket.
Elege volt belőlük. Én viszont tudtam... hogy az a pénz így gazdára vár.
Dave, szeretném...
Elnézést.
Szeretném, ha tudnád,
hogy a sajátomként neveltem azt a pénzt.
Hihetetlen csávó. Nemcsak a standupra gondolok,
hanem arra is, ahogy az emberekkel, a rajongóival bánik.
Minnesotában, Minneapolisban jártunk. Egy fehér srác kikészült.
„Úristen!
Dave Chappelle!”
Eldobta az agyát.
Mondom neki, hogy nyugi, haver.
Mindenki Dave biztonsági őrének néz, mert ekkora vagyok.
Mondom, nyugi. Ő meg kiabál:
„Úristen! Dave Chappelle!
Gyere fel a lakásomra!
Van füvem!”
Dave-vel egymásra néztünk.
Mondom, én kifogytam, tesó.
Legalább nézzük meg, mi a helyzet,
meglátjuk, mi lesz.
Értitek.
Felmentünk hozzá. Bent megláttam
egy brutál nagy adag füvet. Ilyen csak fehéreknél van.
Vettem egy kicsit, és megköszöntem.
Indulni készültünk.
Ő meg a lakótársa ajtaját verte.
„Ébredj, tesó! Ébredj fel!
Dave Chappelle van nálunk, baszd meg!”
De az istennek se akart felébredni. Mi már kifelé tartottunk. Azt mondja,
hadd csináljon képet,
közös képet akart.
Dave azt mondja: Tesó, mi inkognitóban vagyunk.
Biztonsági okokból...
nem engedhetjük meg.
Elindultunk le a lépcsőn.
Ő meg a lépcső tetején ordít:
„Senki sem fog hinni nekem!”
Király voltál, haver.
Király voltál.
Innen üdvözlöm Washington polgármesterét, Muriel Bowsert.
Meg kell mondjam,
különlegesen fontos vagy nekem.
Csak egy év van köztünk,
- de te csodálatosan vezeted a városunkat. - Igen!
Elmentem a régi gimimbe.
Muriel polgármester elintézte, hogy 150 millió dollárért felújítsák
a Duke Ellington Művészeti Iskolát.
Úgy irigylem a mostani tanulókat.
Nagyon nagyra értékellek,
és óriási áldás, amit ezzel a várossal tettél. Köszönöm. De tényleg.
Washingtonban még sosem szavaztam, de ha ide lennék bejelentve,
rád szavaznék. Sőt, tudod mit?
Ha cracket szívnál, akkor is.
Tudom, hogy nem tennéd.
De ha egyszer kedvet kapsz hozzá, próbáld ki! Tőled még ez is belefér nálam.
Dave Chappelle-ről először az első Bölcsek Kövére idején hallottam.
Én terveztem játszani a szerepét.
De amikor megláttam, arra gondoltam, az a srác viccesen el tudná játszani.
Próbáltam békés lenni.
De itt az idő,
hogy Reggie „szétkaraterézze” a segged!
Dave mindenkinél sokkal okosabb.
Dave...
az egyik, ha nem a legokosabb humorista.
Négyszáz évbe telt rájönnünk,
hogy mi a fehérek gyenge pontja. Az, ha valaki letérdel a himnusz közben.
Ez a gyengéjük.
Így van, tesa.
És a rakéta vörös fénye...
Mit csináltok, niggerek? Felállni!
Kitolta a művészet határait. Óriási befolyást gyakorol a kultúrára.
Kérdés nélkül ő a nemzedéke hangja.
A közelébe sem ér senki.
Azta!
Rendben. Oké.
A lányom hátul vár. Úgy örülök, Dave,
hogy még a születése előtt megismertelek.
Nem viccelek!
Mert megtanítottál jobb embernek lenni. És most is tanítasz rá.
Most jöttem erre rá.
Ő az, ugye? A fiad?
CSILLAG SZÜLETIK
Jay.
Akkora... mint te voltál, mikor megismertelek.
Láttalak a YouTube-on. Azzal a lánnyal.
Aha.
Boldoggá tett, haver.
Önmagad voltál. Csak...
Adtad neki, tesó.
Nem viccelek, ez talán a legjobb jelenet, amit leforgattam valakivel.
Komolyan.
Rád írtam a szerepet.
Két évbe telt,
de aznap nekem adtad a lelked.
És az, hogy eljöttél... Alig hittem el. Alig hittem, hogy ezt megteszed értem.
És... sosem felejtem ezt el.
Ez... Úgy örülök, hogy a kamerák rögzítették,
mert gyönyörű volt.
Az egész jeleneten érződik, milyen Dave Chappelle jelenlétében lenni.
Ő egy igazán különleges személyiség.
Egyébként nem tudom, ez hogy sikerült. A génjeid,
a washingtoni gyerekkorod, a Duke Ellington,
a standup nyolc évesen. Nem tudom, hogy jött össze,
hogy ilyen vagy, de nagyon örülök, hogy veled egyidőben élhetek,
és láthatlak emberként és művészként.
És...
Sokakra rásütjük, hogy zseni.
Egy zsenire gondolva egy fura, szociálisan érzéketlen alak ugrik be.
De te zseninek is különleges vagy, mert megvan benned... az empátia.
Mindenkivel egyformán bánsz.
Ezt szeretem benned a legjobban.
Köszönöm, barátom.
De az SNL-ért még mindig haragszom!
A monológodban a fehér házi látogatásodról beszéltél.
Hatalmas parti volt.
Mindenki fekete volt,
kivéve az egy Bradley Coopert.
Az arcok között egy fehéret láttál, engem.
„Itt van Bradley Cooper is!” Együtt mentünk, te fasz! Miről beszélsz?
Szeretlek, tesó.
Szeretlek.
A legtöbb barátom a társadalom alsó rétegeiből jött,
aztán feljutott középtájra vagy a csúcsra.
Szóval hosszú utat tettünk meg.
Imádok ide visszajönni.
Sokszor jöttem már, de nem... azért, hogy engem ünnepeljenek.
Szeretlek, Dave.
Számíthatsz ránk. Mindig is számíthattál, mert mi is számíthattunk rád.
Erősen szeretlek, tesó.
A Twain-díjat elsőként Richard Priornak ítélték oda.
Mikor az SNL-t kezdtük, őt kértem fel először műsorvezetőnek.
2016 nyarán, amikor közeledtek a választások,
még valakit mindenképpen meg akartam szerezni.
Tudtam, hogy a november 12-i műsorra, a választások utánra
Dave Chappelle kell.
Köszönöm.
Tudtam, hogy valakinek el kell magyaráznia, mi történt.
Dave-re ugyanazért volt szükségem, mint Richardra.
Igazat mond,
és a szakma legviccesebb embere.
Nagy pillanatnak ígérkezett számára és az SNL számára.
Tudtam, hogy Dave készen fog állni.
Amerika összehozta.
Egy internetes trollt választottunk elnöknek.
A fehérek őrjöngenek. Sosem láttam még ilyet.
O.J. ítélete óta nem láttam ekkora felhördülést.
Osztott képernyő, két fehérrel:
Nem azt mondom, hogy élvezem. Csak hogy még nem láttam ilyet.
Az oregoni Portlandből fehér zavargásokról közvetítettek.
A választás utáni szerdán
az előadásra készültünk.
Elég rossz volt a hangulat. Mindenki feszült és gyenge volt.
Szörnyű volt.
Dave odaült mellém,
mindenkire ránézett, és átérezte a helyzetet.
Fel akart olvasni egy idézetet Toni Morrisontól. Így szólt:
„Ez pontosan a művészi munka ideje.
Nem a kétségbeesésé,
nem az önsajnálaté.
Nem a csendé,
és nem a félelemé.
Szónoklunk, írunk, nyelveken beszélünk. Ez a társadalmak gyógyulásának útja.”
Ekkor tudtam, hogy rendben leszünk.
A műsor elején Kate McKinnon a „Hallelujah-t” énekelte Hillaryként.
Aztán Dave jött.
Nem tudtam, mire készül.
Remélem, ő igen...
de nem vagyok biztos benne.
Lélegzetelállító volt. Zseniális.
Elképesztő műsor volt.
Sok szerencsét kívánok Donald Trumpnak. Tőlem kap egy esélyt.
De mi, a történetileg elnyomottak azt követeljük,
hogy mi is kapjunk tőle.
Köszönöm szépen.
Az, hogy kimondod, amit gondolsz, függetlenül attól, hogy ehhez ki mit szól,
hogy félelmet nem ismerően úgy szórakoztatsz, ahogy te akarsz,
óriási hatással volt rám.
Olyan szinten, hogy tegnap egy vérfarkas koreográfust játszottam.
És büszke voltam rá.
Mindezt tőled tanultam.
Úgy gondolom,
a Chappelle's Show első két évada
minden valaha élt humorista műsorával szemben megállja a helyét. Zseniális.
NEMZETISÉGI DRAFT
Jó estét! Mindenkit üdvözlök New York talán egyetlen nemzetiségi draftján.
Izgatottan várjuk, kit melyik nemzetiség draftol.
Az első választás jogát a feketék nyerték.
Azta! Jó ideje az első sorsolás, amit egy fekete nyert, Billy.
- Igen, de nyilván erre is panaszkodnak. - A kurva anyád!
A fekete küldöttség... Tiger Woodsot választotta.
A világ leggazdagabb és legmeghatározóbb sportolója
mostantól hivatalosan is fekete.
Viszlát, sült rizs!
Helló, sült csirke!
Szeretlek, apa!
Nem gondoltam, hogy ennyi öreg fehér rajongód van.
Mi van?
Meghaltam, és egy puccos ruhaboltban ébredtem?
Sokat emlegetjük az őszinteséget.
Az őszinteség a humor fontos része.
Pedig sok humorista nem mindig mond igazat.
Például Rodney Dangerfieldet sokan nagyra tartották. Utánajártam-
Végig hazudott.
Az őszinteség azt jelenti,
hogy nem félünk megosztani a valódi érzéseinket.
Ez köti össze a humoristákat a közönségükkel.
És szerintem ebben te vagy a legjobb.
Ezt mi is tőled tanuljuk.
Hogy mi is részei vagyunk a poénnak.
Dave...
Bárkiből viccet mer csinálni. Akár fehér, akár meleg. Ezen belül bárkiből.
Engem mindenki szeret. Én is őket.
Vannak L barátaim, vannak B barátaim,
és M barátaim is vannak. De...
A T-k kurvára nem bírnak.
Meg is értem.
Nem az ő hibájuk. Az enyém.
Nem bírok nem viccelődni ezeken.
Nem akarok ilyen poénokat írni, de nem bírok leállni.
Fura neked beszélni a humorról,
mert neked tényleg nem lehet róla újat mondani. De van egy dolog,
amit te sem tudsz a humorról.
Hogy milyen úgy humoristának lenni, hogy példát vehetsz Dave Chappelle-ről.
- Ezt köszönöm neked. Nagyon köszönöm. - Úgy van.
Én Mark Twaint jöttem méltatni.
Számomra ő az igazi humorista.
Ha nem hiszitek, hogy Mark Twain vicces,
hallgassatok meg egy rövid részletet a Huckleberry Finnből!
Oké.
Jól van.
Óvatosan!
„Huck...
Huck Finn a barátjához, Jimhez fordult.
Vagy ahogy mi hívtuk...”
Talán inkább nem olvasom tovább.
Nagyon örülök.
Láttátok?
Szeretkezünk ma este?
Mint barátok!
De jó illatod van!
Úgy szeretem! Elérzékenyültem. Érzelmes ember vagyok.
Te is tudod. Mindjárt sírok!
Esküszöm, nincs tisztább művészeti forma a standupnál.
Nem értem, miért vitatkoznak rajta, hogy művészet-e.
A szófosás az művészet.
A szófosás művészet.
Nem igaz, Muriel?
A jelenlévő humoristák mind tudják, de elmondom újra,
amit mindig is mondtam,
hogy a miénk a legjobb műfaj.
Elég hozzá pontosan az, amit tudunk.
És minden, amit tudunk, értékes amiatt, amit kezdünk vele.
Maradj hű önmagadhoz! Szard le a játszmákat!
A pénz is jönni fog. A legtöbben nem fogtok befutni.
Őszinte vagyok.
Hallottam egy interjút Patton Oswalttal. Híres humorista.
Egy héttel előttem kezdte.
Terry Gross interjúvolta meg. Tudjátok, milyen Terry. „És, igen...”
Patton azt mondta Terrynek:
„Terry, az első fellépése senkinek sem sikerül jól.”
Kis szünet. Én a kocsiban ülve hallgattam őket. Aztán azt mondja:
„Na jó. Dave Chappelle-nek az első fellépése is jól sikerült.”
Én meg csak vigyorogtam.
Patton azt nem mondta el Terrynek, hogy a következő 7-8 fellépésem egy fos volt.
De az első alkalom...
kurva jó volt.
Mint az első szex.
Aztán mikor másodszor szexelsz,
valaki fejbe ver egy kalapáccsal.
Az úgy valahogy nem olyan jó, mint elsőre.
De talán majd a 9. vagy 10. alkalommal
hátha nem ver fejbe senki.
Nem is igazán hiszek a politikában.
De azt gondolom, a politikába vetett bizalomra nagy szükség van az országban.
Bush elnök tovább érvel az iraki invázió mellett.
A régió vizsgálata alapján a kormány álláspontja az,
hogy jócskán ideje rezsimet váltaniuk.
- Úgy van. - Az a feka meg akarta ölni az apámat!
Hallod, Lincoln egy fasz.
Basszus!
Truman egy fasz.
Hallod, Carter egy fasz.
George Washingtonnál nincs rosszabb.
Igen, kimondtam.
„Magától értetődőnek tartjuk ezen igazságokat:
hogy minden ember egyenlőnek teremtetett.
Ide egy szendvicset, nigger, vagy véged! Joguk van a szabadsághoz és igazsághoz.”
Megnéztem Donald Trump egy sajtótájékoztatóját.
„Visszahozom a szenet.”
A szenet?
Még csak nem is túlzok.
Soha,
soha életemben nem láttam egy darab szenet sem, baszd meg.
Ha már a földben kell turkálni valami szarért,
akkor inkább szarvasgombát keressenek. Az jobb.
Választás van, faszom. Komolyan kell vennünk.
Minden alkalmas afroamerikainak fegyvertartási engedélyt kell igényelnie.
Csak akkor változtatják meg a törvényt.
Bár Amerika a világ legnagyobb nemzete,
számos mai kihívás áll előttünk.
Az egészségügy romokban van. A Medicaid nem működik.
Kanadai szomszédainknál eközben ingyenes az egészségügyi ellátás.
Mit javaslok?
Hamis kanadai személyit minden amerikainak!
Dave Chappelle vagyok. Önt szeretném képviselni.
Mindenki azt mondja, jó buli lehetett a Chappelle's Show-n dolgozni.
Nem volt az.
Nem volt jó buli. Nehéz volt.
Gyakran 48 órákat voltunk ébren, hogy tartsuk az ütemtervet.
Kimerültünk. Kikészültünk. Kiégtünk.
Merevedési zavaraink voltak.
Elmondtam, Dave-nek, ő meg rávágta, hogy a sok laptopozástól van.
Ez így van.
Aztán azt mondja: „Meg hát öregszünk is.”
Pedig nincs összefüggés
a laptopozás és a merevedési zavar között.
És 29 évesek voltunk.
Dave Chappelle teljesen átalakította az életemet.
Kölcsönzött 1000 dollárt, hogy Los Angelesbe költözhessek.
Úgy kért forgatókönyvírásra, hogy nem volt tapasztalatom.
Dave Chappelle már akkor hitt bennem, amikor még senki más nem.
Mindenkinek van olyan barátja, aki váratlanul vicces dolgokat küldözget.
Képzeljétek el, milyen, ha ő hív fel, vagy ír!
Egyszer kedd délután hívott.
„Most néztem meg a 12 év rabszolgaságot.
Szerinted a rabszolgák verték a gyerekeiket?”
Kedd délután.
Zárszóként,
ha csak egy dolgot jegyeznek meg a beszédemből,
akkor azt, hogy a Chappelle's Show nem volt jó buli.
De ennél viccesebb talán semmi nem lesz.
És ez amiatt a fazon miatt van.
Nos, ez... csodás volt.
Nem tudom, mit mondjak.
Bárcsak ne érne véget ez az este!
Ígérem,
akinek közületek ez a legfontosabb,
nekem is legalább olyan fontos.
Tudom, mim van, mert már elveszítettem egyszer.
Mondanom kell valamit.
Erről nem sűrűn beszélek.
Volt már, hogy egész életedben dolgoztál valamin, mégsem jött össze?
Velem megtörtént.
Kemény volt.
Gondolj bele!
Tizenkét évig voltam távol.
Nem kevés idő.
Pokoli volt.
Végignéztem, ahogy a tesóim nagyon híresek lettek.
Láttam, hogy a világ továbblép rajtam. Meggyászoltam, és egy idő után...
már nem is érdekelt.
A visszatérés rémisztő volt.
Tudom, mi vagyok.
De tényleg, jobban, mint mások.
Ha megírják a történetemet,
a síron túlról bólogatni fogok, hogy ezt vártam.
Azt mondják, nem álmodhatsz olyan arcról,
amit még nem láttál.
Nem hiszem, hogy ez igaz.
Bár valószínűleg az.
Rengeteg arcot láttam már. Harminckét év alatt
minden este annyi arc volt előttem! Ha becsukom a szemem, látom őket.
Minden este.
A legtöbbször mosolyogva néztek.
Nem tudják, mit látok a színpadról.
Mindenféle nemzetiség, bőrszín, meggyőződések...
És mindegyik 32 éve mosolyog rám estéről estére.
Humoristaként ezt sose vedd biztosra!
Esküszöm, ez talán a legnemesebb szakma.
Robin Williamsnek volt egy jó mondása.
„A humorista az egyetlen ember, aki mindent felhasználhat, amit tud.”
Ez igaz. De többet is használhatsz annál, amit tudsz. Használd, amit gondolsz!
Használd!
Ne félj, és ne hagyd a köcsög fekáknak, hogy befogják a pofád!
Mondd el akkor is!
Ha ezt otthonról nézed, és nem tudod, mit gondolj róla,
mert még nem nézted meg a Twitteren, mit kell gondolnod...
Akkor...
Semmi baj, ne féljetek.
Én már megnéztem. Azt gondolod, meglepően friss élmény.
Elmondom, mit kell tudni Dave-ről. Dave nem szép lassan lett vicces.
Mindig is vicces volt.
És továbbra is csúcsformában van.
Miért? Mert mindig fejlődik, növekszik.
Bár néha inkább oldalirányba mozog, nem felfelé.
De mindig lát valami új perspektívát.
A kritikus gondolkodása
a művészete.
A fellépései elképesztőek.
Átalakítja a gondolkodásomat.
Néha egyáltalán nem értek vele egyet,
de ezt szeretem Dave-ben. Mert ezt szeretem a művészetben.
Csak akkor tudod meg, hol a határ, ha átléped.
És mi értelme az életnek, ha senki nem lépi át a határokat?
Hölgyeim és uraim, ha bírni akarjátok a műsor végéig, szedjétek össze magatokat!
„Csak azért, mert így öltözök,
még nem vagyok...
egy kurva.”
Ez olyan, mint ha én,
Dave Chappelle, a humorista, rendőregyenruhában mászkálnék.
Valaki odaszaladna hozzám.
Hála az égnek! Biztos úr, segítsen! Jöjjön, itt vannak! Segítsen!
Erre én: „Ó!
Csak azért, mert így öltözök,
még nem vagyok egy rendőr.”
Az utcán azt mondanák rám,
áldozathibáztató vagyok.
Basszus! Michael Jackson gyerekeket molesztált.
És mégis milyen ruhát viseltek a gyerekek?
Az egyetlen oka annak, hogy mindenki a transzneműekről beszél,
az, hogy a fehér férfiak akarják csinálni.
Így van.
Kimondtam.
Ha a nők éreznének így,
vagy fekete vagy mexikói férfiak mondanák, hogy belül nőnek érzik magukat,
mi lenne a reakció? „Faszt érdekel, mit érzel?
Vár az eperföld, nyomás!”
Bűzlik a fehér kiváltságtól.
Gondolj bele: miért volt könnyebb Bruce Jennernek nemet változtatni,
mint Cassius Claynek nevet, baszd meg?
Mindenki mérges, ha ilyeneken viccelődöm.
De értsétek meg, ennek most van itt az ideje.
Jobban, mint valaha.
Kötelességetek vakmerően beszélni.
Különben a gyerekeim talán sosem hallanak vakmerő beszédet.
Élvezd, ha nincs igazad! Nem azért jöttem, hogy igazam legyen.
Csak szórakozni.
A bátorság,
ami ahhoz kell, hogy előadóművészként
kiállj azért, aminek ismered magad,
hogy kockáztass magadért...
még egy ok arra, amiért így szeretjük, tiszteljük és csodáljuk ezt az embert.
Tudjátok, míg pár éve nem kezdtünk el együtt turnézni,
nem volt lehetőségem
megfigyelni, hogy él.
Mindig egy traktoron képzeltem el, kint Ohióban, miközben Prince-t hallgat.
De mivel Dave-ről van szó, úgy képzeltem, Prince ott is van. Mert Dave élete...
ilyen.
Olyan dolgok történnek vele, mint senki mással.
Például legutóbb... Talán...
2008-ban lehetett, Washingtonban jártam.
Egy kis étterem hátuljában egy urat láttam meg, akiben Dave Chappelle-re ismertem.
Arra gondoltam... „Mit keres itt Dave Chappelle?”
Ráköszöntem. Rég nem láttam. „Hogy vagy? Mi újság?”
Megbeszéltük, mi újság.
Aztán mondtam, hogy a Walter Reedbe tartok.
Az iraki háború idején történt. A Walter Reedbe mentem,
hogy vigyek nekik egy adag Chappelle's Show DVD-t.
Ott volt nálam.
Azt szerették, a The Daily Show-t meg...
Szóval nálam voltak a DVD-k. Mondom Dave-nek,
hogy hova tartok, meglátogatom a veteránokat,
a sérült harcosokat, és viszem a DVD-it.
Van valami dolga? Nem kísér el? Spontán fickó.
Mondom, menjünk, elájulnának.
Sosem felejtem el, ahogy rám néz,
és azt mondja: „Kösz, kihagyom.”
Annyira tiszteltem ezért.
Nem ismerek senki mást, aki ennyire együttérző,
de ennyire le is szar mindenkit.
Dave egy sarokkő.
Mert ő kutatja a tudást.
Keresi az embereket,
az élményeket, a tudást.
Hogy kitapogassa, átérezze, megbirkózzon vele,
és aztán a művészetén keresztül megmutassa
és átadja a közönségének,
valami teljesen más és új dologként.
Annyit mondhatok,
csak egy ember van, aki ha azt mondja,
szüksége van rám,
ott leszek,
bármire és bárhol van is szüksége.
Nemrég felhívott, és azt mondta, szüksége van rám.
Egy héttel később ott álltam Dave-vel az ohiói Daytonban egy színpadon,
harminc méterre
történelmünk egyik legszörnyűbb tömeggyilkosságának helyszínétől.
Láttam, ahogy ez az ember
segít egy városnak
begyógyítani az erőszak és fájdalom okozta sebeket.
Ahogy hallgattuk Stevie Wondertől a „My Cherie Amour-t”,
és láttuk, ahogy a közönség visszahódítja a várost,
hozzám fordult, és azt mondta:
„Most már ez az emlék köti őket ide. Ez az emlék.”
Mindig ezt mondom, ha eljövök az Ellingtonba. Remélem, megjegyzitek.
Nagy szükség van rátok.
Ez a művészek ideje.
Titokban hadsereget toborzok művészekből.
Szeretném, ha ti is beállnátok a harcba.
Nem erőszakos,
inkább leleplező küzdelem ez.
Ha leleplezitek magatokat a művészettel, az embereket is leleplezitek maguk előtt.
Inspiráltok, ahogy végignézek rajtatok.
Nemrég én is ott álltam.
Ha visszamehetnék, és beszélhetnék magammal,
ugyanazt mondanám el, mint amit nektek.
Légy kedves, és ne félj!
Köszönöm!
A Mark Twain-díj egy nagy szatíraíró emlékét őrzi,
aki pimaszul figyelte a világot, amelyben élt.
Azzal, hogy átadjuk a Mark Twain-díjat Dave Chappelle-nek,
egy csúcsformában lévő humoristát ismerünk el.
Már óriási életmű áll mögötte,
de az elkövetkező évtizedekben újabbat fog letenni.
A Kennedy Center így büszkén nyújtja át Dave Chappelle-nek
nemzetünk humoristáknak adható legmagasabb kitüntetését,
a Kennedy Center Mark Twain-díját.
Köszönöm!
Szeretem, ha nem tudom, mi fog történni. Szeretek élményeket szerezni.
Néha tiszta őrültségeket csinálok a kollégáim előtt,
csak hogy elmesélhessék másoknak.
De nem magamról szeretnék beszélni, hanem inkább a műfajról, amelyben alkotok.
A standup elképesztően amerikai műfaj.
Nem hiszem, hogy bármelyik más országban ennyi humorista lenne.
Ez a közönség jó része előtt ismeretlen,
de szerintem minden egyes amerikai álláspontját
valaki képviseli valamelyik klubban a színpadon.
Mindannyiótoknak megvan a maga bajnoka.
Figyeljük, ahogy vitatkoztok.
És amikor összegyűlünk,
mi kibeszéljük.
Ismerek nagyon rasszista humoristákat. A színpadon mindenkit megnevettetnek.
Én meg tudom, hogy az a fasz komolyan gondolja.
Nem leszek mérges rá, nem utálom.
Fönt megiszunk egy sört,
és néha még a művészi megoldásait is értékelem,
amellyel előadja a rasszista ideáit.
Nem olyan komoly dolog ez.
Okkal az első alkotmánymódosítás az első.
A második módosítás
arra az esetre van, ha az első nem működne.
Ki kéne nyitnunk a szelepet.
Kicsit túl feszült az ország. Mióta élek, nem éreztem még ilyennek.
Úgyhogy ma este megtisztelő,
hogy a kollégáim eljöttek
a humor
és a zene világából.
Szeretném, ha minden amerikai rám nézne.
Nézzétek, bent cigizek!
Nem kértem engedélyt senkitől. Mit csinálnának?
Kidobnak, mielőtt megkapom a díjat? Nem, tesó. Ez a valódi hatalom.
A legjobb az ebben az estében,
hogy ennyien itt vannak az életem különböző részeiből.
A gyerekkori barátaim Washingtonból,
régi és új barátaim Ohióból,
a humorista barátaim,
a zenészek, akiktől eldobtam az agyam.
Fogalmatok sincs,
mennyire inspiráltok.
Külön üdvözlöm Tony Woodsot, az első példaképemet.
Van egy idézet Miles Davistől.
Az egyik kedvencem. Miles Davis sok menő dolgot mondott,
de mindig is ezt szerettem legjobban.
„Évekbe telt, mire megtanultam a magam módján játszani.”
Más zenészeket figyelt, aztán próbált úgy játszani, mint Dizzy vagy Bird, a nagyok.
Az én Dizzym és Birdöm Tony Woods.
Próbáltam úgy játszani, mint te. Te voltál az első, akin láttam, hogy tökéletes.
Félelem nélkül kimondtad az igazságot.
Ha jól csinálják, ez a műfaj maga az igazság.
Bárkivel szembeszállok,
aki akadályozza ennek a művészetnek egy igazi képviselőjét.
Mert tudom, hogy tévedsz. Ez az igazság, te pedig akadályozod.
Nem a tartalomról beszélek.
Hanem a műfajról.
Értitek?
Egyetértünk?
És örülök, hogy helyet kaptam azt is megosztani,
hogy meleg vagyok.
Meleg vagyok, és...
alig várom, hogy ez milyen hatással lesz a karrieremre.
Sok köszöntésem van még.
Az évszázad visszatérésének egyik fő elősegítője: testvérem és mentorom,
a nagy Stan Lathan.
Sosem gondoltam volna, hogy valaha egy ekkora névvel dolgozhatok.
Ez az öt különkiadás
atom volt.
Senki mással nem akarok ilyeneket csinálni, csak veled.
Úgyhogy egyél sok zöldséget, és élj minél tovább, baszd meg,
mert csinálunk még pár ilyen szart!
Neal Brennan, a beszédedtől elsírtam magam, mert emlékeztettél,
milyen keményen dolgoztunk
milyen kevés pénzért.
Az újabb köszöntés pedig annak jár,
aki nélkül ez az egész nem történhetett volna meg: az édesanyámnak.
Anya!
Az én anyukám.
Anya!
Nem tudjátok, miken ment keresztül miattam.
Ha csak megszülsz,
már az is bőven elég lett volna.
De fel is neveltél, ráadásul jól.
Rengeteget meséltek a mi házunkban. Fiatalon megtanultam a „griot” szót.
A griot Afrikában az az ember volt, aki megjegyezte a falu történeteit.
Mindenki neki mesélt el mindent, ő pedig megjegyezte,
és átadta az új generációknak.
Idős korukban pedig másra bízták a történeteket.
Azt mondják, ha Afrikában
meghal egy griot, az olyan, mintha leégne egy könyvtár.
Már mielőtt eszembe jutott a humorista pálya,
anyám mondogatta, hogy legyek griot.
Annyi történetet mesélt a feketék életéről!
Afroamerikai tanulmányokat végzett.
Megértette velem, milyen környezetben nevelkedek.
Egy ellenséges közegben, amelyet meg kell szelídítenem.
Amikor 14 évesen már klubokba jártam,
és ismerkedtem a felnőtt világgal, rettegtem.
Az utcákat a crack uralta. Anyám ijedten hallgatta a lövöldözéseket.
Talán az ő fia az.
De a karrierem elején
anyukám mindig elkísért a klubba.
Végigdolgozta a napot.
Hátul aludt, de végigvárta hogy befejezzem.
Minden este eljött a műsoromra.
Tudjátok, mennyi volt az út hazáig?
Hányan hallottátok már azt anyátoktól:
„Nem volt ma sok a puncis poén, fiam?”
Érzékeny gyerek voltam.
Könnyen megbántottak, sokat sírtam,
féltem a bunyótól.
Anyukám sokat mondott valamit nekem. Talán már nem is emlékszel rá.
„Fiam, néha oroszlánnak kell lenned,
hogy megmaradhass a báránynak, aki vagy.”
A színpadon oroszlán vagyok.
Senkitől nem félek.
Bárkivel kiállok szópárbajozni, csak hogy nyugodtan önmagam lehessek.
Ezt szeretem a műfajomban. Mindenkit értek, aki ebben alkot.
Ha ütközik is a véleményünk, tudom, mi motiválja őket.
Közönség kell nekik. Mondanivalójuk van. Észrevettek valamit. Megértésre vágynak.
Imádom ezt a műfajt.
Megmentette az életemet.
Anya, ma este úgy szeretnélek köszönteni, ahogy egyedül nem tudnálak.
De mára hatalmas és befolyásos barátaim vannak.
Hadd szólítsam színpadra Thundercat barátomat. Thundercat!
És a nagy Mos Defet.
Washington D.C., köszönöm, hogy otthont és kiindulópontot kaptam tőled.
Ez a nap hivatalosan a Dave Chappelle-nap Washingtonban.
Tegnap jelentette be a polgármester. Szóval ha a jövőben
valaki ünnepelni szeretné a Dave Chappelle-napot,
hogy teremtsen egy csodálatos emléket magának és/vagy valaki másnak.
Köszönöm szépen.
Jó éjszakát!
Köszönöm, Dave testvér.
A gyermekeim anyja,
aki segít és erőt ad nekem
mindenben, amit teszek.
Elaine...
Hálát adok érted Istennek.
A feliratot fordította: Lipták András