Downloaded from YTS.MX
Mine damer og herrer, ta imot den beste av de beste: Dave Chappelle!
Official YIFY movies site: YTS.MX
KVELDEN FØR DAVE CHAPPELLE MOTTAR MARK TWAIN-PRISEN.
Takk.
Tusen takk.
Sett dere ned og slapp av.
Morgendagen blir betydningsfull for komikerbransjen.
Det er overraskende for meg å få prisen når jeg er så ung,
men jeg lover dere at jeg fortjener den.
Dere aner ikke hvordan denne jobben er.
Jeg vokste opp med å se på de beste til å prate dritt i verden.
Uansett hva du mener her til lands,
kommer det en komiker og ødelegger poenget ditt.
Men fy søren, jeg vil ikke bo i et land der alle er skjøre.
Jeg vil bo blant krigere.
DAVE CHAPPELLE FÅR DAGEN ETTER LANDETS HØYESTE HUMORUTMERKELSE.
MARK TWAIN-PRISEN DAVE CHAPPELLE
-Hvorfor får du prisen så ung? -Vel, det tok meg 32 år, kompis.
-Greit. Ha det fint. -Dave, bare...
Hyener, altså.
Jeg husker ikke hvordan den går.
Hei.
Det er sjeldent at man får samlet alle
uten at noe er galt.
Det setter jeg umåtelig stor pris på.
Er du nervøs?
For å få en pris? Nei.
I kveld er jeg omgitt av begavede kunstnere,
et publikum som forstår og verdsetter kunst
mer enn de fleste, på Kennedy Center.
Da føler jeg ikke noe press.
-Mange fortjener å oppleve dette. -En ære å møte deg. Takk.
-Du er best, Dave. -Takk, bror.
Så få får oppleve det.
ARTISTFOAJÉ
Enhver grunn til å samles er bra nok for meg.
Skal jeg ha på tannpynten?
Kjære alle sammen.
Vi er samlet her i dag for å overvære utdelingen av æresprisen Twain,
og feire en legende ved navn Dave.
"Legende" er et ladet ord.
Da blir du husket for alltid, og det er ganske lenge.
Men jeg skal si dere
at kvelden i kveld handler om mer enn å feire det legenden har gjort.
Vi skal glede oss over hva han gjør,
og erkjenne at Dave fortsatt har det beste i vente.
Nå, gutter og jenter.
Mine damer og herrer.
Gjennom Mark Twains udødelige ord:
"La oss ta av, for faen!"
De kommer fra skolen Dave gikk på:
Her er Duke Ellington School of the Arts Show Band!
Er det Duke Ellington Band?
Ja, det er det.
Og nå presenterer vi den 22. mottakeren
av Kennedy Center Mark Twain Prize for American Humor:
Dave Chappelle!
Hei, folkens!
Hei! Jeg heter Tiffany Haddish.
Det er nå dere skal klappe og ta helt av. Jeg kan vente, jeg.
Jeg skjønner hvorfor du går med dette, Dave. Det er så behagelig.
-Jeg vet det. -Hør her.
Se på denne salen, folkens.
Se på alle som er med på denne festen!
Ja!
Komikere, skuespillere og musikere, som er her på grunn av én mann.
Vi er alle her fordi Dave forener folk
på en måte kanskje ingen andre i verden er i stand til.
Jeg møtte Dave for over 20 år siden, og vi har vært venner siden.
Du har alltid vært mentoren min, som en storebror for meg.
Hver eneste gang jeg går på scenen, tenker jeg på deg.
Jeg vil gjøre deg stolt, for du er den beste av de beste. Du er størst.
Jeg elsker at Dave er så spontan.
Mitt beste minne med Dave er fra en julaften.
Etter å ha gitt mat til de hjemløse på Laugh Factory,
noe jeg gjør hvert år, siden jeg aldri glemmer hvor jeg kom fra.
Ikke Laugh Factory. Jeg var hjemløs.
Dave ringte og ville møtes for å drikke.
Da jeg kom dit, så jeg at han satt med Marlon Wayans.
Jeg tenkte:
"Hva gjør dere to her på julaften? Burde dere ikke være hjemme med barna?"
Da sa Dave: "Er du Scrooge, eller? Få deg noe å drikke."
Vi lo og tulla til klokka var rundt 1.
Da sa Dave: "Skal vi dra og bowle?"
Vi sa: "Ingen bowlinghall er vel åpen så sent på julaften.
Hva snakker du om, liksom?"
Han lo og sa: "Vet dere ikke at jeg er Dave Chappelle?"
Han tok en telefon, og så hoppa vi inn i SUV-en hans.
Vi kjørte opp langs en ås og inn foran noen svære porter.
De var svære, altså.
Jeg sa: "Skal vi bowle i Jurassic Park, liksom?"
Vi gikk ut av bilen og til inngangsdøra,
og gjett hvem som åpna døra? Gjett?
Jeg sa "gjett", kjerring. Gjett, da.
Eddie Murphy åpna døra!
Hørte dere det? Eddie Murphy! Vi var hjemme hos Eddie Murphy!
Jeg bare...
Dave sa: "Ro deg ned, ellers blir vi kasta ut."
Jeg tenkte: "Herregud, det er utrolig. Tenk at Axel Foley har egen bowlingbane!"
Vi må ha snakket, ledd og fortalt skrøner i timevis.
Og det er en sånn fyr Dave er. Han er spontan.
Han er helt magisk, og så er han elendig i bowling.
-Paul Pelosi. -Tiffany Haddish.
-Hyggelig. -Vi vet hvem du er. Kona mi, Nancy.
-Hei, Nancy. -Hei!
-Du var helt fantastisk. Så flott. -Tusen takk.
Vi lo med deg, jenta mi.
-Jeg hadde mitt første show her. -Hva?
Det var i 1992.
-Tiden flyr, mann. -Ja. Det er ingen spøk.
DAVE OG VENNENE GÅR TILBAKE TIL RØTTENE...
God kveld, mine damer og herrer,
og velkommen til D.C. Improv!
OG SAMLES HELT UFORBEREDT.
-Her kan du ikke røyke. -Du vet hvordan vi holder på.
Det er Daves kveld og Daves helg,
Jepp.
Du er best. Du får alle opp og frem.
Dave Chappelle fikk Mark Twain-prisen. Gi ham en applaus.
Mark Twain-prisen.
Han er så stor, han.
Tjener bøttevis med penger, så får du Mark Twain-prisen.
Jeg vet jo knapt hvem Mark Twain er, liksom.
Jeg kan ikke få sagt
hvor stort det er å bli gjort ære på slik
i byen der alt begynte. Faktisk...
Noen faktaopplysninger.
I det første showet som ble holdt i dette rommet,
var jeg første komiker på scenen.
Det var meg, en fyr ved navn Brian Regan og ei lesbe ved navn Ellen DeGeneres.
Vi visste ikke at hun var skeiv da. Alle prøvde å få seg litt fitte.
Å! Unnskyld meg, da. Jeg trodde dette var en humorscene.
Mine damer og herrer, dette er kanskje det siste trygge stedet i USA
der du kan si det du har lyst til og le når du føler for å le.
Dette er hellig grunn.
Humor som fremføres live er det mest fantastiske som fins.
Du står der oppe, som en gladiator.
Det er kanskje bare da jeg føler meg som meg selv.
Han er 19, og den yngste komikeren noen gang i Star Search.
Han kommer fra Washington D.C. Dave...
UTFORDRER DAVE CHAPPELLE
Hei! Jeg vet ikke om Ed nevnte det.
Jeg var nylig på Black Entertainment Television,
og har på følelsen at de fleste av dere ikke så det. Jeg vet ikke hvorfor.
Før tenkte jeg at alle hvite mennesker var lykkelige.
Fordi de var hvite.
At dere sa: "Fy faen. Jeg er hvit.
Så bra det føles!
Drosje!"
Jeg bare sjekka.
Jeg var på den gamle skolen min og sa til ungdommene:
"Om dere virkelig vil komme dere ut av denne gettoen,
må dere fokusere. Ikke skyld på hvite for at dere har problemer.
Dere må lære dere
å rappe, spille basket, eller noe. Ellers er dere fanga!
Enten det eller å selge crack. Det står mellom dem.
Sånn har det alltid vært.
Dere må underholde disse hvite. Begynn å danse."
Jeg så på noen sære tegnefilmer i oppveksten,
kalt Care Bears.
De var som teddybjørner og mennesker.
Alt de gjorde, var å gå rundt og bry seg, liksom.
De brydde seg om hverandre og om alt annet.
Når ting ble ille, ble de bestemte.
Da sa lederen deres: "Kom igjen, folkens. Det er tid for
å stirre som en Care Bear!" Husker dere den dritten?
Da satte de små teddbjørnene armene i siden
og stirret på problemet.
Det er ikke tull, engang,
men da pumpa det ut ekte kjærlighet ut av brystet på dem.
Da vi vokste opp, ville vi bli som disse bjørnene.
Så ble vi knust, for vi fant ut at livet ikke var sånn.
Og at det er umulig å pumpe kjærlighet ut av brystet.
Likevel...
så har jeg pumpa kjærlighet over noens bryst før.
November i 2003.
Jeg er tredjeårsstudent ved NYU og har drevet med standup i to år.
Mamma ringer og spør: "Kommer du hjem til thanksgiving, Aziz?"
Jeg sa: "Du vet de pengene jeg satte av for å komme hjem?
Jeg har ombestemt meg. Dave Chappelle har show i San Francisco,
på Punch Line, og det må jeg bare se."
"Hvem er Dave Chappelle", sa hun.
Jeg sa: "Kanskje den største nålevende komikeren."
Hun sa: "Er det han som sier: 'Jeg er Rick James, kjerring?'"
Ja, sa jeg.
Hun sa: "Han er kjempemorsom. Kos deg."
Da dro jeg for å se ham, da.
Jeg så alle de seks showene han holdt på Punch Line.
Det var klubbshowene hans,
der han hadde lange sett som varte til 4-5 om morgenen.
De var kjempemorsomme.
De var tankevekkende og helt fantastiske.
Siden den tid har jeg fått bli kjent med Dave som venn. Vi har opptrådt sammen.
Han er ikke bare fantastisk på scenen, men også et fantastisk menneske.
En gang var vi på en fest.
Noen kom bort og ba om å få ta et bilde.
Da sa han: "Hei, vi er ikke her...
for å ta bilder. Vi er her for å skape minner."
For en vakker tanke. Det er sånn han lever livet sitt.
Han behandler hvert øyeblikk som om det har potensial til
å bli et vakkert minne.
Tidligere i år holdt jeg og Dave noen show sammen i Austin i Texas.
Vi gjorde oss ferdige, og satt i artistfoajeen sammen.
Da sa Dave: "Hva slags kveld vil du ha i kveld, Aziz?"
"Jeg tar det nok pent", sa jeg.
"Vi festa hardt i går, og skal opptre i morgen."
"Vil du spise de psykedeliske soppene? De skal være fantastiske."
Unnskyld til Daves familie.
"Jeg vet ikke, Dave", sa jeg.
"Kanskje jeg bare tar det rolig og hviler før morgendagen."
Så sa han: "Dette vet ingen, Aziz,
men i morgen kunngjør de at jeg er vinneren av
Mark Twain Prize for American Humor."
Så sa han:
"Hva skal du si til barna dine om 20 år, Aziz?"
Skal du si: "Jeg var der den dagen Dave Chappelle fant ut
at han hadde vunnet Mark Twain-prisen, og så spiste vi sopp
og hadde tidenes kveld sammen",
eller skal du si at du gikk og la deg?
Jeg sa: "Du har et poeng, Dave. La oss spise den soppen. Til ære for Twain!"
Dette er morsomt. Om forsømte hunder kunne snakke,
hadde de hørtes ut som Dave Chappelle.
Ikke sant.
Lar du ham stå ute for lenge, klager han. Da sier han:
"Herregud, kis. Noen må komme hit. Ingen gir meg mat!"
Jakken er kjempekul.
-Å! -Hei, Ron. Hvordan går det?
Det ser ut som du nettopp har banka noen jævler.
Den første som lot meg stå på en scene, var en som het J.T. Newton.
Lever han ennå?
Seriøst?
-Han bor på Long Island. -Det var godt å høre.
Har dere trodd at en var død, men så bodde han bare på Long Island?
Jeg dro til en humorscene med bestevennen min.
Vi er fortsatt venner i dag.
Vi kom tidlig, klokka var 17.
For å bli komiker på den tida måtte du bare møte opp tidlig nok
for å skrive deg på. De hadde 20 plasser.
Jeg kom rett etter skolen. Jeg valgte å være nummer sju.
Bestevennen min valgte å være nummer fem.
Det ble en fiasko.
Han klarte seg ikke.
J.T. presenterte meg:
"Folkens, alle må jo starte et sted, og i kveld starten han fyren her."
Jeg husker det som det var i går. Han sa: "Dere ser kanskje en stjerne bli født.
Ta vel imot Dave Kapell."
Jeg var alene, men innen jeg gikk på scenen, kom mamma, som er her i kveld,
og hennes mor, som ikke er blant oss lenger, også dit.
Jeg trygla dere om å ikke komme.
Jeg trygla dem om å ikke komme.
Jeg måtte bare ta tyren ved hornene. Jeg gikk til bestemor og sa: "Hør her.
Jeg kommer til å si ting i kveld...
du aldri har hørt meg si før.
Dette vil du like, mamma. Husker du hva mora di sa til meg?
-Hun sa "Jeg har hørt verre." -Nei. Hun sa:
"Vennen. Kjør på, for faen."
Da var det gjort.
Jeg vil ikke bare si takk, mamma, men også: "Hva var det jeg sa?"
Ja, Dave.
Jeg er glad i deg, bror.
Ja.
Du er best, Dave. Vi er så glad i deg.
Du er den beste, bror. Du er en ledestjerne.
Mine damer og herrer,
ta imot den makeløse John Legend.
-Ok. -Takk.
Hallo!
Ikke bare er jeg en stor fan av Dave, men jeg vokste opp i Springfield i Ohio. Ja.
Rundt 15 minutter unna der Dave bor nå og tilbrakte store deler av barndommen.
Jeg vet at vi er i Washington D.C., og han tilbrakte mye tid her også.
Men Dave er fra Ohio, ok?
Vi gjør krav på ham.
De fleste enestående og munnrappe fra Ohio blir berømte etter at de drar derfra.
Man kan jo si at de må dra fra Ohio for å lykkes.
Men utrolig nok bor Dave fortsatt i "hestekastanjestaten", the Buckeye State.
Han bor fortsatt i en sånn by som får folk til å spørre seg:
"Hvorfor bor Dave Chappelle i den byen?"
Han bor i det vi kaller "Det glemte USA". Dave glemte det aldri.
Han har brakt verden til Ohio.
De årlige jammerundene hans på en lokal gård er helt legendariske.
Han har samlet noen av verden beste musikere dit
for å hylle livet.
Og nylig, etter masseskytingen i Dayton, for å trøste hverandre etter tragedien.
Og selvfølgelig
var den mest ikoniske og uforglemmelige jammerunden, som ingen glemmer,
den han hadde i 2005.
Han tok med en gruppe fra hjembyen i Ohio, inkludert studenter fra
vårt historiske svarte universitet, Central State, på busstur til Brooklyn.
Ja!
Da de kom til Brooklyn
skapte Dave et helt fantastisk popkulturelt øyeblikk.
Han samlet noen av de viktigste hiphop- og neo-soulartistene i verden
til en episk konsert som kombinerte Daves humor med hans utsøkte musikksmak.
Komikere og musikere var helt der.
Alle komikere vil bli musikere.
Alle musikere syns selv de er morsomme.
Mamma har tre pupper. Til melk, til vann, én er ute av stand. Kjør!
Det er ikke morsomt, engang. Men musikken gjør at den tar av.
Ingen har tre pupper. Noe så teit.
Alle de som kom til konserten uten at jeg hadde møtt dem, var jeg fan av.
Å få jobbe med dem her er en drøm som går i oppfyllelse.
Det er konserten jeg alltid ønska meg.
Nå bevegde vi verden!
Hvordan går det?
Jeg heter Q-Tip.
Jeg er stolt over å jobbe som kunstnerisk leder for hiphop
her på Kennedy Center.
Jeg vil snakke til min bror, min venn.
Du er en bror for meg.
Jeg er glad i deg. Jeg har kjent ham siden da han begynte.
Det var i 1992 eller 1993.
Han kom inn på bussen og sa:
"Jeg er Dave Chappelle."
Jeg vet hvem du er. Jeg så Robin Hood: Helter i strømpebukser.
Jeg var vel den eneste rapperen som så på Mel Books da.
Jeg kjøpte den første dressen til Dave da han var på Letterman i 1995.
Kan ha vært i 94. Vi dro på Barney's med fetteren min.
Han gikk med Cross Colors.
Ikke bli så anspente. Dere skal ikke tro at jeg er en sint, svart fyr. Jeg er det,
men det har jeg rett til å være. Det var annerledes for meg.
Jeg vet ikke om dere tror på reinkarnasjon eller ikke,
men jeg har vært svart i fire liv på rad.
Jeg trenger en pause.
Hjelp meg å ønske velkommen
medskaperen bak Chappelle's Show, den enestående Neal Brennan!
Hei, Dave.
Jeg vet ikke hvordan dere fikk til dette. Dave liker ikke formelle arrangementer.
Vanligvis kler han seg som en vinduspusser.
Kona Elaine må ha sagt: "Hvordan får jeg deg til å ikke røyke i to timer?"
Dave gikk vel ut fra at det aldri ville skje, og sa:
"Da må du få tak i Jon Stewart, Sarah Silverman, Neal,
Q-Tip, Tiffany Haddish,
Warren Michaels, John Legend, Bradley Cooper,
og vel, Morgan Freeman.
De må komme til D.C. og hylle meg."
"Flott", sa Elaine. "27. oktober." "Faen", sa Dave.
Dave skapte en karriere for meg.
Vi møttes i 1992 på en humorscene i New York.
Vi skrev vitser sammen med tida, men jeg hadde et håp om å gjøre noe større.
I 1997 ringte Dave meg og sa:
"Hei, om Universal kontakter deg, sier du at vi lager en dopfilm sammen."
"Hvilken dopfilm", sa jeg.
"Ikke tenk på det", sa Dave.
Så ringer en fra Universal og spør:
"Lager du en dopfilm med Dave Chappelle?"
"Ja", svarte jeg.
"Når kan dere presentere ideen?" Jeg svarte: "Om 30 dager, eller noe."
Vi hadde én måned på oss, og på dag 29 ringer jeg Dave og sier:
"Vi må lage dopfilmen."
Han sier: "Hvilken dopfilm?"
Dagen før presentasjonen lagde vi skissen til Half Baked. Det tok 16 timer.
Og vårt øye for detaljer ble virkelig synlig på skjermen.
Jeg vet ikke med dere, men jeg kan ikke bevege meg.
Det føles som jeg sitter fast.
Hopp til januar i 1998,
da Half Baked hadde premiere samtidig som Den enestående Will Hunting,
Wag the Dog,
As Good As It Gets
og ikke minst Titanic.
Greit, det.
Det ble en flopp, dømt nord og ned av kritikerne. Den var ikke veldig god.
Et par år senere, når vi hadde rista det av oss profesjonelt og personlig,
snakket jeg og Dave på telefon igjen, noe folk gjorde før.
"Hei, skal vi ikke lage et TV-program? Noe som Playboy After Dark."
Om dere husker hva Playboy After Dark var,
må dere få orden i sysakene, for da har dere ikke lenge igjen.
Husker dere ikke Playboy After Dark,
så var det et avslappet TV-program på 70-tallet,
ledet av Hugh Hefner, en bladutgiver som drev med
en mild form for menneskehandel.
Se for dere Jeffrey Epstein med egen grotte.
Dave og jeg lagde en grovskisse av det som skulle bli Chappelle's Show.
Vi presenterte ideen for noen TV-selskap. Det gikk ikke så bra hos HBO.
Dama sa faktisk til Dave, jeg siterer:
"Hvorfor trenger vi deg når vi har Chris Rock?"
På den tiden kunne det bare være én populær svart komiker av gangen.
I motsetning til i dag, nå kan det være tre.
Vi presenterte det for Comedy Central, og de kjøpte det.
Vi lagde pilot for Chappelle's Show, det ble en serie,
og det gjorde det kjempebra. Helt absurd bra, faktisk.
"Så bra at du må dra til Afrika"-bra.
Hovedsaken: Kongressen vedtok å betale ut over én billion dollar
til afroamerikanere som erstatning for slaveri.
Nå har jeg nok sigaretter til meg og familien for resten av livet!
Jeg er rik, for faen!
Dave var den morsomste jeg hadde møtt da vi begynte.
Da vi var ferdige, visste jeg at han var en av de morsomste noen gang.
Han kunne improvisere frem noe vi ikke hadde snakka om før,
kanskje aldri tenkt på, engang.
Hele Clayton Bigsbys tale om å puste inn den hvite manns luft
og Will & Grace, var improvisert.
Det er ikke noe galt med deg om du ikke liker Will & Grace,
da er det noe galt med Will.
Han er homoseksuell.
Tyrone Biggums tale til barna om å ta dop med Mikke Mus.
Helt på sparket.
Du!
Vet du hvordan hundemat smaker?
Det smaker akkurat som det lukter!
Deilig.
Rick James som sier det er en fest, og "knull sofaen din".
Kjøp én til, din rike jævel!
Knull sofaen din, nå! Knull sofaen din!
Hva sa de fem fingrene til fjeset?
Klask!
Han fant på alt sammen.
Manus og regi for Dave var noen ganger så enkelt som
at jeg sto der med åpen munn.
Kutt?
Det jeg elska med Chappelle's Show, var at Dave fikk være seg selv helt og holdent.
Han fikk utrykke sitt intellekt, sinne, sin moral,
dumskap, hykleri, tristhet og heftige talent.
Det var noe sjeldent.
Det var en helstøpt dokumentasjon på et menneske som bodde i USA,
som opplevde noe så surrealistisk som å ha blitt født med mørk hud.
Dere vet... Playboy After Dark.
Programmet var også personlig.
Jeg følte at Dave klandra meg for at Half Baked-fiaskoen.
Vi spilte inn en sketsj der Dave slutta, fordi han gjorde Oprah gravid.
Og...
Vi lagde en scene
der han herjet i raseri gjennom kontorene, kom til meg
og helte søppel over hodet mitt.
Og derfor mistenker jeg at han klandra meg:
I det han helte søppelet i hodet på meg, sa han: "Dette er for Half Baked."
Som dere ser, hevder han at jeg skrev replikken og ba ham om å si den.
Det gjorde du!
Det er den eneste gangen i kveld
jeg får noe som helst av æren for Chappelle's Show.
Jeg og Dave er fra D.C. Først i karrieren måtte vi ta toget for å se standup.
Dave Chappelle er den eldste yngste komikeren i hele jævla bransjen.
Jeg er faen meg 44, og har drevet med standup i 43 år!
Denne fyren ble bare født, kom ut og sa: "Bank, bank, din jævel!"
Med en sigarett i hånda samtidig.
Dave Chappelle Show.
Å være med der endra livet mitt. Spesielt én figur, Ashy Larry.
Mange husker meg som ham.
Da vi gjorde det, spurte Dave hvordan jeg forberedte meg til rollen.
Jeg sa: "Jeg skal ta en dusj...
og bare lufttørke. Da er jeg den med mest aske på i Hollywood.
Jeg er fra Washington D.C.
"Sjokoladebyen."
For oss er "nigga" et pronomen.
Vi har veldig tykk hud.
Vi trekker oss ikke unna vitsene. Det var gjennom humor vi overlevde.
Den eneste grunnen til at jeg aldri fikk juling på gata
var at alle visste at...
jeg var kjempemorsom.
Jeg skulle begynne på high school. Rektoren vår het Ralph Neal.
Han hadde nettopp sett Lean on Me og gikk rundt med ropert som om det var ham.
Jeg hadde gått på ungdomsskole i Ohio, og vært borte i tre år. På tre år
hadde crack kommet. Så kom jeg tilbake til Washington.
Dere husker vel crack?
Dere husker hva det gjorde med byen. Derfor er det rart å se så mange hvite
jogge og gå med barnevogn i byen.
For det var de svarte i D.C. som gjorde grovarbeidet.
Vi gjorde de tyngste jobbene.
Dette er en svart by.
De kaller det "Sjokoladebyen". Det har ingenting med sjokolade å gjøre.
Det var svarte.
Jeg møtte Dave her i Washington D.C.
Ja.
Jeg var 19. Han var 17.
Vi opptrådte på klubben Garvin's.
Jeg husker at Dave og jeg dro på McDonald's
mellom showene og snakket om humor,
fremtiden hans og planene hans videre. Da sa jeg: "Kom til New York, da vel."
Etter at han gikk ut av high school,
så gjorde han det. Han kom til New York, og vi jobba på samme humorscene,
The Boston Comedy Club.
Og...
Ja vel.
Det er litt forvirrende. En klubb i New York kalt The Boston Comedy Club.
Jeg lager ikke navnene. Det gjør folk høye på kola.
Men i New York ble Dave umiddelbart elsket
av standup-miljøet, og jeg husker at han fikk en rolle i den Mel Brooks-filmen,
Robin Hood: Helter i strømpebukser. Alle sa: "Dave har klart det!"
ROBIN HOOD: HELTER I STRØMPEBUKSER
-Hvem er best? -Stikk.
Han kom tilbake fra L.A. og gikk rett på scenen for å snakke om turen vestover.
Han hadde endelig dratt til Compton etter å ha ha hørt så mye om stedet.
Han var helt sjokkert over å se at folk der hadde egne hager.
Compton høres så forlokkende ut, og så går folk rundt og klipper plenen, liksom.
Selvsagt gjorde de det.
Men det var noe med den bitte lille detaljen.
Det er sånn han gjør. Han lar seg overraske over det han finner ut,
og så tar han oss med på reisen når han ser på dette fra alle vinkler.
Vinkler de fleste av oss ikke ser, engang.
Er det ikke rart at denne sykdommen som kom på 80-tallet
bare tok livet av svarte, homser og narkomane?
Er det ikke et fantastisk sammentreff
at sykdommen hater alle de samme som gamle, hvite folk hater?
Enten er Gud hvit, eller så gjemte myndighetene dritten i diskokuler.
Han tenker alltid over ting, han undersøker alt.
Han går inn i sin egen boble.
Da visste jeg at jeg var i et dårlig nabolag.
Husk at klokka var tre om morgenen.
Jeg så ut av vinduet...
og der sto det faen meg en baby på hjørnet.
Den så ikke redd ut, engang. Den bare sto der...
Det gjorde meg trist, så klart. Jeg ville jo hjelpe babyen.
Jeg tenkte: "Jeg stoler ikke på deg heller. Beklager". Klikk.
Vi var sammen i Vancouver, og så kom han bort for å røyke en joint.
Og...
Det var akkurat det han gjorde. Han kom bort...
og så røyka han en joint.
Hele, liksom.
Helt alene.
Mens han doserte om alt som er galt med verden.
Jeg skal si deg hva som er galt med verden. Å ikke dele.
Det...
Det heter: "patt, patt, del", ikke "patt, patt, patt, patt."
Kan du tro det, Dave? Du får faen meg Mark Twain-prisen.
Jeg kan ikke tro det.
Det fortjener du.
Det er helt på sin plass. Det er perfekt at du får Mark Twain-prisen,
for dere elsker begge å bruke N-ordet i mesterverkene deres.
Hvordan har det seg at jeg kan si ordet "neger" ustraffet...
...men ikke si "soper"?
Da sa hun: "David, det er fordi du ikke er homofil."
Jeg sa: "Vel, Renee...
jeg er heller ikke neger."
Det at du er her, er alt jeg trenger.
Jeg er betingelsesløst glad i Dave Chappelle.
Jeg møtte Dave på tidlig 90-tall.
En gutt på 17 år som kom til New York,
rett fra skolen, som samlet erfaring på noen av de tøffeste scenene
i landet.
Han var...
overraskende moden som 17-åring.
Og de gamle, grå komikerveteranene
ville du ikke trodd var annet en sint på
dette unge vidunderbarnet, denne...
unge Mozart.
Likevel ble dere glade i ham,
på grunn av hans vennlige natur.
Selv da visste jeg hvor morsom og innsiktsfull han var.
Vi jobba sammen på 2000-tallet, på Comedy Central.
Jeg med The Daily Show, han med Chappelle's Show.
Chappelle's Show, som han skapte, tok av som en rakett.
Det ble et kulturelt... fenomen.
Comedy Central ville gjøre alt for å holde det i gang.
De tilbød Dave 50 millioner dollar...
for å lage bare ett til.
Men Dave var veldig i tvil da,
siden det var så vanskelig å lage programmet,
og siden han lurte på om det traff det publikummet han lagde det for.
Derfor sa han nei.
Det var der og da jeg husker at jeg tenkte...
"Har Comedy Central 50 millioner dollar?"
Disse jævlene tar seg ikke engang råd til å kjøpe snacks til The Daily Show.
De har 50 millioner dollar.
Da stakk Dave, han.
Han var ferdig, men jeg visste
at de pengene trengte et sted å bo.
Dave, du skal...
Beklager.
I kveld vil jeg at du skal vite at jeg oppdro de pengene som de var mine egne.
Han er helt utrolig, og da mener jeg ikke bare humoren.
Hvordan han møter andre. Tilfeldige folk, fans.
Vi var i Minneapolis i Minnesota.
Det klikker for en hvit unge: "Å^, herregud! Dave Chappelle!"
Det rabler for ham. Jeg sier: "Slapp av, kompis."
Siden jeg er stor, tror folk at jeg er vakta hans.
"Slapp av", sier jeg. "Herregud! Dave Chappelle!
Bli med meg opp i leiligheten, jeg har litt gress."
Dave ser på meg, og jeg ser på ham. Jeg sier: "Jeg er tom, kan vi...
iallfall sjekke det ut, og så ser vi hvor det bærer."
Ikke sant? Vi drar opp til leiligheten. Jeg går inn,
og ser en stor krukke full av gress, sånn som hvite har.
Jeg tar en bit og takker så mye. Vi skal til å gå ut.
Og han hamrer på døra til romkameraten.
"Våkne, bror! Våkne!
Vi har faen meg Dave Chappelle i leiligheten vår!"
Men ingenting kan vekke ham, og vi skal til å gå. Han sier:
"Vær så snill å ta et bilde. Ta et bilde med meg."
Dave sier: "Det er sent nå. Av sikkerhetshensyn...
kan vi ikke gjøre det."
Vi begynner å gå ned trappa, og han står øverst og sier:
"Ingen kommer til å tro meg!"
Det var dritbra. Dritbra.
En hilsen til borgermesteren i Washington D.C., Muriel Bowser.
Det må jeg bare få sagt,
du betyr veldig mye for meg.
Bare ett år skiller oss, og du styrer byen vår...
-Ja! -på en fantastisk måte.
Jeg gikk inn på min gamle high school.
Borgermester Muriel bevilget 150 millionar dollar til oppussing
av Duke Ellington School of the Arts.
Jeg ble misunnelig på elevene.
Du betyr virkelig alt for meg, og du er en velsignelse for byen vår.
Tusen, tusen takk. Det mener jeg.
Jeg har aldri stemt i Washington, men om jeg gjorde det...
hadde jeg stemt på deg. Vet du hva?
Jeg hadde fortsatt stemt på deg om du røyka crack.
Jeg vet at du ikke hadde gjort det, men om du vil det,
så kos deg. Såpass med albuerom skal du få av meg.
Jeg hørte først om Dave Chappelle før den første Den helskrudde professoren.
Jeg skulle spille rollen han spilte, men så så jeg han og tenkte:
"Han gutten der, han hadde vært morsom i den rollen."
Jeg prøvde å beholde roen,
men nå er det på tide at Reggie "karateriserer" deg i rumpa.
Dave er mye smartere enn alle andre.
Dave er...
en av de, om ikke den smarteste komikeren noen gang.
Det tok folket vårt 400 år å finne ut
at de hvites svakhet hele tiden har vært
det å knele under nasjonalsangen.
Da er man skjøre, da.
Det stemmer, kompis.
Hva gjør du? Reis deg!
Han har utvidet kunstformen og satt sitt preg på kulturen.
Han er uten tvil sin generasjons stemme.
Ingen er i nærheten av ham.
Jøss.
Greit. Ok.
Dattera mi er her, og jeg er så takknemlig for at jeg møtte deg før jeg fikk henne.
Det er bra, altså.
Du lærte meg hvordan jeg kunne bli en bedre mann.
Det gikk nettopp opp for meg.
Det er ham, sant? Gutten din?
Jay. Han er like gammel nå
som du var da jeg møtte deg.
Jeg så deg på YouTube. Den videoen med den jenta.
Ja.
Det gjorde meg lykkelig. Du så ut som deg selv. Du var bare...
Du bare gjorde det.
Jeg tuller ikke, det er nok den beste scenen jeg har gjort med en skuespiller.
Virkelig.
Jeg skrev den til deg.
Det tok to år, men den dagen viste du meg sjelen din.
Tenk at du faktisk ble med. Tenk at du gjorde meg den tjenesten.
Det glemmer jeg aldri.
Jeg elsker at det er fanget på film til evig tid, for det var så vakkert.
Hele settet kjente på følelsen av det som skjer når du er med Dave Chappelle.
Dette er et helt unikt menneske.
Jeg vet ikke hva som skjedde, jeg kjenner ikke bakgrunnen,
det å vokse opp i D.C. og gå på Duke Ellington,
med første standup som åtteåring. Jeg vet ikke hvordan du ble som du ble,
jeg er heldig som lever samtidig som deg og får se deg som menneske og kunstner.
Og...
Vi kaster rundt oss med ord som "geni".
Når jeg tenker "geni", tenker jeg en raring, en som ikke passer inn.
Du er til og med unik som geni, for du har et karaktertrekk: empati.
Du behandler alle likt. Det liker jeg aller best ved deg.
Tusen takk, min venn. Jeg er fortsatt sur pga. SNL.
I monologen sa du at du var i Det hvite hus...
Det var en stor fest. Alle som var der, var svarte,
bortsett fra Bradley Cooper, av en eller annen grunn.
Du så én hvit der i mengden. Det var meg.
"Å, Bradley Copper er her." Vi dro dit sammen. Hva snakker du om?
Jeg er glad i deg, kompis.
De fleste vennene mine tilhører bunnen av den sosialøkonomiske stigen,
men kom seg opp til midten og toppen.
Det har vært en lang reise for oss alle.
Jeg elsker å komme tilbake hit. Jeg har vært her mange ganger, men ikke
for å bli hyllet.
Glad i deg, Dave.
Vi er her for deg.
Jeg har alltid vært det, for du har alltid vært der for oss.
Veldig glad i deg, bror.
Richard Pryor var den første som fikk Twain-prisen.
Da jeg startet opp SNL, var han den første jeg spurte.
Sommeren 2016, med valget som truet i bakgrunnen,
var det en annen jeg var like fast bestemt på å få med.
Til programmet 12. november, etter valget, måtte det bli Dave Chappelle.
Takk.
Jeg visste at jeg trengte en som kunne forklare hva som hadde skjedd.
Jeg måtte ha Dave der av samme grunn som Richard.
Han sier sannheten, og er den morsomste vi har i dag.
Dette skulle bli et stort øyeblikk både for SNL og for ham.
Når øyeblikket kom, visste jeg at Dave ville være klar.
USA har klart det. Vi har faktisk valgt inn og trollet presidenten vår på nett.
De hvite er rasende. Jeg har aldri sett noe liknende.
Jeg har ikke sett hvite så sinte siden O.J. ble dømt.
Skjermen er delt i to, med hvite på hver side.
Jeg sier ikke at jeg nyter det, jeg har bare aldri sett det før.
Jeg så på et hvitt opprør i Portland i Oregon på TV her forleden.
Den onsdagen, dagen etter valget, hadde vi manusprøve til programmet.
Folk hengte med nebbet.
Folk var anspente og veldig sårbare. Det var et styr.
Dave satte seg ned ved siden av meg, så på alle og kjente på stemninga.
Han spurte om han kunne få lese et sitat av Toni Morrison, som var:
"Det er nettopp i en slik stund at kunstnerne må jobbe.
Vi kan ikke gi opp eller syns synd på oss selv.
Vi trenger ikke å tie, og det er ikke rom for frykt.
Vi snakker, vi skriver og vi har ulike språk.
Det er sånn samfunn leges."
Da visste jeg at det kom til å gå bra.
Episoden åpnet med at Kate McKinnon sang "Hallelujah" som Hillary Clinton,
og så kom Dave ut.
Jeg ante ikke hva han skulle gjøre.
Jeg liker å tro at han visste det, men...
det er jeg ikke sikker på.
Han var praktfull, helt genial. Det var en milepæl i programmet vårt.
Jeg ønsker Donald Trump lykke til. Jeg gir ham en sjanse.
Vi, som tidligere i historien ble fratatt rettigheter,
forlanger at han gir oss en sjanse også.
Tusen takk.
Din evne til å si det du har på hjertet, uansett hva andre syns om det...
Den fryktløsheten, du vil underholde slik du selv vil...
SNL-SKUESPILLERE
...har boret seg inn i mitt liv,
og det kom til et punkt i går kveld der jeg spilte varulvkoreograf.
Jeg var veldig stolt av det.
Alt det lærte jeg av deg. Du vet...
Jeg sammenlikner de to første sesongen av Chappelle's Show med
alle andre skjetsbaserte programmer. Det er genialt.
RASEVALGET
Velkommen til det første og kanskje eneste Rasevalget i New York.
Jeg er spent på å se hvem som velger hvem.
De svarte får faktisk velge først.
Det er første lotteri en svart har vunnet på lenge.
Ja, og de klager vel likevel.
Faen ta deg.
Den svarte delegasjonen...
velger Tiger Woods.
Den rikeste og mest enerådende idretts- utøveren i verden er nå offisielt svart.
Ha det bra, stekt ris. Hallo, stekt kylling.
Glad i deg, pappa!
Jeg ante ikke at du hadde så mange gamle, hvite fans.
Hæ?
Det føles som om jeg døde og kom til Brooks Brothers, men...
Ærlighet er noe som ofte blir nevnt. Folk snakker om ærlighet og humor,
men det er mange store komikere som ikke alltid sier sannheten.
Rodney Dangerfield, jeg søkte det opp, han nøt faktisk stor respekt.
Han løy hele tiden.
Når vi snakker om ærlighet,
snakker vi om å ikke være redd for å fortelle folk sannheten,
for det er forbindelsen komikere kan få til folk.
Ingen har gjort det bedre enn deg.
Det er det vi lærer av, for vi vet alle at vi er en del av vitsen.
Dave gjør det...
Han kan gjøre narr av alle,
enten man er... om man er hvit eller homofil. Alt sammen.
Alle elsker meg, og jeg elsker alle. Jeg har venner som er L, som er B
og som er G, men...
T-ene kan ikke fordra meg.
Jeg klandrer dem ikke. Det er ikke deres feil, men min.
Jeg klarer ikke å la være å vitse om dem.
Jeg vil ikke skrive sånne vitser, men jeg klarer ikke å la være!
Det er rart for meg å snakke til deg om humor, for du kan fortelle alle
alt man bør vite om humor, men det er én ting du aldri får vite.
Hvordan det er å lage humor med en Dave Chappelle å se opp til.
Det takker jeg deg for. Takk.
Takk.
Jeg er her for å hylle Mark Twain, jeg.
For meg er det humor.
Om dere ikke tror at Mark Twain er morsom, vil jeg lese et kort utdrag
fra Huckleberry Finn.
Ok.
Greit.
Stram deg opp.
"Huck...
"Huck Finn snudde seg mot vennen sin, Jim.
Eller som vi kalte ham..." Jeg må ikke lese hele utdraget, altså.
-Jeg er så glad. -Så dere det?
Skal vi elske i kveld?
Som venner!
Du lukter deilig.
Jeg er så glad i ham. Jeg er veldig følsom av meg.
Det vet du. Nå gråter jeg her.
Jeg sverger på at jeg aldri har funnet en kunstform som er renere enn standup.
Det forundrer meg at folk lurer på om det er en kunstform.
Å snakke skitt er en kunst.
Stemmer ikke det, Muriel?
Jeg vil bare minne alle standupkomikerne her om dette.
Jeg lover, og det har jeg alltid sagt. Vår sjanger er best.
Vi trenger ikke å vite mer enn akkurat det vi vet.
Og alt vi vet er verdifullt på grunn av det vi gjør med det.
Vær tro mot egen overbevisning og drit i bransjen.
Pengene kommer. De fleste vil ikke klare det.
Jeg må være ærlig.
Jeg hørte et intervju med den berømte komikeren Patton Oswalt.
Han begynte én uke før meg. Det sier han i intervjuet med Terry Gross.
Dere vet at Terry sier: "Og, ja..."
Patton sier til Terry Gross: "Ingen gjør det bra første gang de gjør standup."
Jeg måtte stoppe. Jeg kjørte bil, og hørte på intervjuet. Så sier han:
"Ok. Dave Chappelle gjorde det bra
første gang han gjorde standup."
Jeg smilte fra øre til øre.
Det Patton ikke sa til Terry, var at de neste sju-åtte gangene
var kjempedårlige.
Men første gang...
var det så jævlig bra. Litt som første gang du hadde sex.
Den andre gangen du hadde sex, slo noen deg i hodet med en slegge.
Nei, dette var ikke i nærheten så godt som første gang.
Men kanskje ingen slår meg i hodet med slegge den niende eller tiende gangen.
Jeg tror ikke nødvendigvis på politikk,
men tillit til politikken er noe dette landet virkelig trenger nå.
President Bush fortsetter å jobbe for Irak-invasjonen.
Etter grundig vurdering av regionen er regjeringen og jeg enige om
-at området trenger et nytt regime. -Det stemmer.
Den kisen prøvde å drepe faren min!
Lincoln driter seg ut.
Pokker.
Truman driter seg ut.
Carter driter seg ut, altså.
George Washington er den aller verste.
Ja, jeg sa det.
Disse sannhetene mener vi er innlysende.
"Alle er vi skapt like."
"Hent et smørbrød eller dø, 'nigga'!" "Frihet og rettferdighet for alle."
Jeg så Donald Trump på en pressekonferanse.
"Jeg skal få tilbake kullindustrien."
Kull?!
Jeg overdriver ikke, engang.
Jeg har aldri i hele mitt liv sett en klump med kull, engang!
Skal noen jævler grave og lete etter ting,
så finn heller trøfler, kompis. Det liker jeg.
Det er et valg. Vi må holde oss alvorlige.
Alle arbeidsføre afroamerikanere må registrere seg for å få et lovlig våpen.
Bare da endrer de loven.
Selv om USA er verdens mest moderne land, står vi fortsatt overfor mange problemer.
Helsevesenet ligger i grus. Medicaid fungerer ikke.
Samtidig er helsevesenet i vårt naboland Canada gratis for alle innbyggere.
Hva er mitt forslag?
Falske kanadiske ID-kort til alle statsborgere i USA.
Jeg heter Dave Chappelle, og jeg vil representere deg.
Folk sier alltid: "Chappelle's Show så festlig ut. Var det gøy?"
Det var ikke det.
Det var ikke gøy. Det var tøft.
Vi måtte være våkne i 48 timer i strekk for å henge med.
Vi ble både knust og utbrent. Vi fikk ereksjonsproblemer, begge to.
Jeg fortalte Dave om min, og han sa: "Fordi vi bruker bærbar PC for ofte."
"Og vi er ikke så unge som vi engang var."
Men det er da ingen sammenheng mellom bruk av bærbar PC og ereksjonsproblemer.
Og vi var 29.
Dave Chappelle snudde livet mitt fullstendig på hodet.
Han lånt meg 1000 dollar, så jeg kunne flytte til L.A.
Spurte meg om å lage film med ham uten noe erfaring.
Dave Chappelle trodde på meg da ingen andre gjorde det.
Vi har alle en venn som vil møtes av og til for å gjøre noe gøy.
Tenk deg hva han sier når han kontakter deg.
En gang ringte han en tirsdag ettermiddag:
"Jeg så nettopp ferdig 12 Years a Slave.
Tror du at slaver piska barna sine?"
På en tirsdagsettermiddag.
Til slutt, om dere bare skal huske én ting fra talen min i kveld,
håper jeg det var at Chappelle's Show ikke var gøy.
Men det var stort, og blir nesten umulig å slå.
Og det er på grunn av han fyren der.
Dette har faen meg vært fantastisk.
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg vil ikke at kvelden skal ta slutt.
Jeg lover dere at den som bryr seg mest blant dere,
bryr jeg meg minst like mye som.
Jeg vet hva jeg har, for jeg mista alt.
Jeg må fortelle dere noe. Jeg snakker ikke ofte om det.
Har dere opplevd å jobbe hele livet for noe, for å finne ut at det ikke går?
Det skjedde meg.
Det var tøft. Tenk på det.
Jeg var borte i 12 år.
Det er ikke litt tid, liksom.
Det var et helvete.
Jeg så andre jeg kjente bli veldig berømte.
Jeg så verden gå videre uten meg.
Jeg sørget over tapet, og etter en stund,
så brydde jeg meg ikke.
Det var skremmende å komme tilbake.
Jeg forstår hvem jeg er. Det gjør jeg, mer enn noen annen.
Når de skriver om meg i historiebøkene, sier jeg: "Det visste jeg at de ville si."
Man sier at man ikke kan drømme om et fjes man aldri har sett.
Jeg kan ikke tro at det er sant. Det er sikkert sant.
Jeg husker mange fjes.
I 32 år lukket jeg øynene og kunne tenke på så mange fjes hver eneste natt.
Hver kveld, eller de fleste kvelder, så smilte alle til meg.
De aner ikke hvordan verden ser ut derfra.
Alle ulike etnisiteter, hudfarger og trosretninger.
De bare så på meg og smilte i 32 år, kveld etter kveld.
Ingen komiker tar det for gitt.
Jeg sverger, dette er kanskje verdens fineste yrke.
Robin Williams sa noe stygt jeg likte:
"Er du komiker, har du den eneste jobben i verden der du kan bruke alt du vet."
Og det er sant. Du kan bruke mer enn du vet.
Du bruker det du tror. Bruk det.
Ikke vær redd. Ikke la de andre drittsekkene få deg til å holde kjeft.
Bare si det.
Om dere ser på dette hjemme og ikke skjønner hva det er,
siden dere ikke har sjekket Twitter for å finne ut hva dere skal mene...
så kan dere...
Nei, det går fint. Stol på meg.
Jeg har allerede sjekka. Dere syns det er "forfriskende".
Dette er greia med Dave. Han ble ikke bare plutselig morsom.
Han har alltid vært morsom. Og han er fortsatt på sitt beste.
Hvorfor? Fordi han utvikler seg og vokser kontinuerlig.
Noen ganger går det mer sidelengs, men...
alltid med et nytt perspektiv, ikke sant?
Hans kritiske tenkemåte er kunsten han lager.
For meg er hans standup forbløffende. Den endrer måten jeg tenker på.
Noen ganger er jeg fullstendig uenig med ham,
men det er det jeg elsker med Dave, og det jeg elsker med kunst.
Du vet bare hvor streken går om du går over den.
Hva er egentlig livet verdt om ingen krysser den?
Mine damer og herrer, mann dere opp, ellers holder dere ikke ut i kveld.
Mann dere opp, for faen.
"Bare fordi jeg er kledd sånn, betyr ikke det...
at jeg er ei hore."
Det ville vært meg, komiker Dave Chappelle, i politiuniform på gata.
Noen kan løpe bort til meg.
Takk Gud! Hjelp oss, betjent. De er her borte. Hjelp oss!
Jeg hadde sagt: "Å! Bare fordi jeg er kledd sånn,
betyr ikke det at jeg er politibetjent."
Jeg er det man kaller "en som legger skyld på ofrene."
Pokker! Michael Jackson forgrep seg på barn!
Hva hadde barna på seg, da?
Den eneste grunnen til at alle snakker om transkjønnede,
er fordi det er noe hvite menn vil gjøre. Det stemmer.
Jeg bare sa det, jeg.
Om bare kvinner, svarte eller meksikanere følte det sånn og sa
"vi føler oss som jenter", hadde de sagt: "Ingen spurte om hvordan du har det.
Kom igjen. Vi har flere jordbær å plukke."
Det stinker av de hvites privilegium.
Du spør deg aldri om hvorfor det var lettere for Bruce Jenner å skifte kjønn
enn det var for Cassius Clay å bytte det jævla navnet.
Alle blir sinte fordi jeg vitser med dette.
Men dette er det beste tidspunktet å vitse på. Mer enn noen gang.
Dere har et ansvar for å snakke rett fra levra.
Ellers får barna mine kanskje aldri vite hvordan det er.
Gleden ved å ta feil. Jeg kom ikke hit for å ha rett.
Jeg kom hit for å kødde.
Motet som kreves som underholder og kunstner
når du skal forsvare deg selv, den du vet du er,
og satse på deg selv...
Det er bare nok en grunn til at vi alle er glade, respekterer og beunder ham.
Det var ikke før vi dro på turné sammen for et par år siden
at jeg fikk se hvordan han lever.
Jeg så alltid for meg ham på en traktor nede i Ohio, mens han hørte på Prince.
Men siden det var Dave, så jeg for meg at Prince var der. For det var sånn...
Det var sånn livet hans var.
Ting skjedde i Daves verden, som bare ikke skjer andre steder.
Den siste gangen... Dette var vel i 2008 i Washington D.C.
Helt innerst i en liten restaurant kjente jeg igjen en mann ved navn Dave Chappelle.
Da tenkte jeg: "Hvorfor er Dave Chappelle her?"
"Hvordan går det", spurte jeg. Jeg hadde ikke sett ham på lenge.
Vi tok igjen det tapte. Jeg sa: "Jeg skal bort til Walter Reed."
Dette var da Irak-krigen herjet som verst. Jeg skulle til Walter Reed, og hadde
en bunke med Chappelle's Show-DVD-er som jeg skulle ta med.
For de elsker dem. Og The Daily Show...
Jeg har altså disse Chappelle's Show-DVD-ene, og sier:
"Dave, jeg skal ned og møte disse folkene,
disse fantastiske soldatene, og jeg har med dine DVD-er.
Hva gjør du nå? Hva sier du?" Han er jo spontan.
"Kom igjen. Vi overrasker dem." Så ser han på meg. Jeg glemmer det aldri.
Han ser opp og sier: "Nei, jeg klarer meg."
Det hadde jeg så stor respekt for.
Jeg kjenner ingen andre som kan bry seg så mye,
men samtidig også kan gi så fullstendig faen.
Dave er selveste prøvesteinen, fordi han er en som søker etter kunnskap.
Han er en som søker opp folk, erfaring og kunnskap.
Han vil ta og kjenne på det og være på samme nivå som det,
sånn at han kan bruke det i kunsten sin og gi det tilbake til dere
som noe helt annerledes og nytt.
La meg bare si at bare fins én person som kan si "jeg trenger deg",
som jeg stiller opp for uansett når og hvor, uansett årsak.
Da han ringte meg forleden og sa at han trengte meg,
sto jeg sammen med Dave én uke senere, på en scene i Dayton i Ohio,
tretti meter unna åstedet for en av de verste masseskytingene i USAs historie.
Og jeg så denne mannen hjelpe en hel by...
lege et sår skapt av brutalitet,
skapt av smerte.
Da vi hørte Stevie Wonder synge "My Cherie Amour"
og publikum tok helt av og tok tilbake byen sin,
snudde han seg mot meg på scenen og sa: "Nå er dette deres minne."
Jeg sier det hver gang jeg kommer til Ellington. Dere er sårt tiltrengte nå.
Dette er en tid for kunstnere.
I all hemmelighet bygger jeg opp en hær av kunstnere.
Kom dere ut og kjemp sammen i hæren. Det er ingen voldelig kamp,
men den avslører folk.
Dere må la folk oppdage seg selv ved å eksponere dere med kunsten deres.
Ærlig talt inspirerer det meg å se på dere.
Det føles som om jeg nettopp var én av dere.
Om jeg kunne dratt tilbake og snakka med meg selv,
hadde jeg sagt det jeg sier til dere.
"Vær snille, ikke vær redde."
Takk!
Mark Twain-prisen ble skapt til ære for en stor satiriker,
en som respektløs iakttok den verdenen han levde i.
Ved å hedre Dave Chappelle med Mark Twain-prisen i kveld,
hedrer vi en komiker som er på sitt beste.
En som allerede har et helt liv fullt av bragder bak seg,
men som også bærer bud om et helt liv til i tiårene som følger.
På bakgrunn av dette er Kennedy Center stolte av å overrekke Dave Chappelle
landets høyeste utmerkelse for humorister, Kennedy Center Mark Twain Price.
Takk!
Jeg liker å ikke vite hva som skjer.
Jeg liker å skape minner. Noen ganger gjør jeg gale ting med kollegaene mine,
bare så de kan si til vennene at jeg gjorde det.
Men heller enn å snakke om meg selv, vil jeg gjerne snakke om sjangeren min.
Standup er en fantastisk, og utrolig amerikansk sjanger.
Jeg tror ikke at noe annet land kan skape så mange komikere.
Og det er nok ukjent for mange her,
men jeg tror ikke at det fins én eneste mening i landet
som ikke blir tatt opp på en humorscene av en eller annen.
Hver og én av dere har en helt i rommet.
Vi ser på at dere krangler.
Men når vi er samlet, så snakker vi ut.
Jeg vet om svært rasistiske komikere.
Jeg ser dem på scenen, og alle ler,
og så tenker jeg at den jævelen mener det.
Jeg blir ikke sint, hater dem ikke.
Vi går opp og tar oss en øl,
og noen ganger setter jeg pris på artisteriet de maler rasismen sin utover.
Det er da ikke så viktig. Det første grunnlovstillegget kom først av en grunn.
Det andre grunnlovstillegget har vi bare i tilfelle det første ikke funker.
Vi må få ventilere og slippe ut litt luft. Landet er litt på tuppa nå.
Det føles som noe helt annet enn noen gang. Så i kveld er jeg beæret over
at kollegaene mine er her, både fra humor- og musikkbransjen.
Jeg vil at alle i USA skal se på meg nå, se at jeg røyker innendørs.
Spurte ingen, bare gjorde det. Hva skal de gjøre?
Kaste meg ut før jeg får prisen? Nei, dette kalles makt.
Det jeg likte best i kveld, var å få se folk fra ulike deler av livet.
Venner som jeg vokste opp sammen med her i D.C.,
venner fra Ohio fra gammel og ny tid,
venner fra humorscener og alle musikerne som forbløffa meg.
Dere aner ikke hvor mye dere inspirerer meg.
Jeg vil spesielt få nevne han som var med fra start, Tony Woods.
Jeg har et sitat fra Miles Davis.
Et av favorittsitatene mine. Miles Davis sa så mye kult.
Men én ting var jeg så glad i.
Han sa: "Det tok meg mange år å lære meg å spille som meg selv."
Han så på andre musikere, prøvde å spille som Dizzy eller Bird,
alle de dyktige karene.
Tony Woods er min Dizzy og Bird, om jeg var Miles. Jeg prøvde å spille som deg.
Du var den første jeg så gjøre alt helt riktig.
Du var fryktløs, og sa sannheten.
Det er noe som er så ekte med denne sjangeren, når det gjøres riktig,
at jeg skal kjempe mot enhver
som prøver å gå imot en ekte kunstner i denne sjangeren,
for jeg vet at dere tar feil.
Dette er sannheten, og dere står i veien for den.
Jeg snakker ikke om innholdet, men om kunstformen.
Er det forstått? Har vi en avtale?
Det jeg ville si, og takk for at jeg får et sted å si det: Jeg er homofil.
Jeg er homofil, og...
jeg gleder meg til å se hva det gjør for karrieren min.
Jeg har mange å takke.
En av hovedarkitekten bak århundrets comeback,
min bror og min mentor,
den enestående Stan Lathan.
Jeg hadde aldri drømt om å få jobbe med en så eminent mann.
De siste fem comedy special-programmene har vært helt rå.
Jeg vil ikke laget noe sånt med noen andre enn deg.
Så spis de jævla grønnsakene dine og lev så lenge som du kan,
for vi skal lage noen flere sånne.
Neal Brennan, talen din fikk meg til å gråte,
for den påminnet meg om alle de harde arbeidsdagene
og alle pengene jeg aldri fikk for dem.
Den andre jeg virkelig må takke, for ingenting hadde vært mulig
uten dette mennesket, er min mor.
Mamma.
Min mor.
Mamma.
Dere aner ikke hva jeg har utsatt denne kvinnen for.
Hadde du kun født meg, hadde det vært mer enn nok.
Men du oppdro meg, og du ga meg en god oppdragelse.
Fortellertradisjonen sto sterkt hos oss. Jeg kunne ordet "griot" som liten,
en person i Afrika som hadde ansvaret for å ta vare på landsbyens fortellinger.
Alle fortalte grioten sine fortellinger, og så husket de dem til nye generasjoner.
Da de ble gamle, fortalte de dem til noen andre.
I Afrika sier de at når en griot dør, så er det som om et bibliotek brenner ned.
Før jeg engang tenkte på å bli komiker, sa mamma at jeg burde bli en griot.
Hun fortalte meg alt om livet som svart. Hun studerte afroamerikanske studier.
Hun ga meg forståelsen av omgivelsene jeg vokste opp i.
At jeg vokste opp i uvennlige omgivelser jeg måtte temme.
Da jeg var 14 år gammel, var jeg på nattklubber
og mestret de voksnes verden. Jeg var vettskremt.
Crackepidemien herjet. Mamma hørte skudd utenfor og var livredd.
"Kanskje det er min sønn." Men tidlig i karrieren min,
om du husker det, så var du med på klubben.
Hun hadde jobba full dag, og sat der og sovna mens du venta på meg.
Hun så showet mitt hver kveld. Vet dere hvor lang bilturen hjem er?
Hvor mange har hørt moren deres si:
"Fittevitsene ble litt mye i kveld, gutten min"?
Jeg var sart som barn. Jeg var følsom, og begynte lett å gråte.
Jeg turte ikke å slåss. Mamma sa en ting til meg.
Jeg vet ikke om du husker det. Du sa det flere ganger.
"Gutten min. Noen ganger må du være en løve,
for å kunne være det lammet du egentlig er."
Dette sier jeg som en løve. Jeg er ikke redd for dere.
Når det blir snakk om ord, så skravler jeg og bruker de beste,
sånn at jeg kan slappe av og være meg selv,
og derfor elsker jeg kunstformen min. Jeg forstår alle.
Jeg vet hvor de kommer fra, uansett om jeg er enig. De vil bli hørt, har noe å si
og la merke til noe. De vil bare bli forstått.
Jeg elsker denne sjangeren. Den redda livet mitt.
I kveld vil jeg hylle deg, mamma, på en måte jeg ikke kan gjøre selv.
Siden jeg nå har blitt en mann med mektige og innflytelsesrike venner,
vil jeg gjerne be kompisen min Thundercat om å komme på scenen.
Den store Mos Def.
Tusen takk, Washington D.C. for at dere ga meg et hjem, et sted å begynne.
I dag er det offisiell Dave Chappelle-dag i D.C. Borgermesteren sa det i går.
Så i fremtiden, på Dave Chappelle-dagen, ber jeg alle som vil feire den
om å skape et fantastisk fint minne for seg selv og/eller noen andre.
Tusen takk. God kveld.
Tusen takk, min bror Dave.
Moren til mine barn, som hjelper meg og gjøre det mulig for meg
å gjøre alt jeg gjør,
Elaine...
Takk Gud for at jeg har deg.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen