Downloaded from YTS.MX
Mina damer och herrar, Mästaren,
mr Dave Chappelle.
Official YIFY movies site: YTS.MX
KVÄLLEN INNAN DAVE CHAPPELLE MOTTAR MARK TWAIN-PRISET
Tack.
Tack så mycket.
Sätt er och ta det lugnt.
Imorgon blir en betydelsefull kväll inom komedi.
Jag är väldigt förvånad över att få priset så här ung,
men jag lovar att jag förtjänar det.
Ni anar inte hur det här jobbet är.
Jag växte upp med att titta på vårt lands bästa tramsare.
Varje åsikt i vårt land
har en komiker
som förvirrar din uppfattning.
Men vafan, jag vill inte bo i ett mesigt land.
Jag vill leva bland soldater.
NÄSTA DAG FÅR DAVE CHAPPELLE USA:S MEST ÄROFULLA KOMEDIPRIS.
MARK TWAIN-PRISET DAVE CHAPPELLE
-Hur kan du som är så ung få priset? -Det tog 32 år.
-Okej. -Dave...
-Ha det bra.
Usch! Vildar.
Jag minns inte hur den går.
Hallå.
Det är ovanligt att man får träffa alla,
utan att nåt är fel.
Det sätter jag jättestort värde på.
-Är du nervös? -För att få ett pris? Nej.
Jag kommer att omges av genier ikväll,
och en publik som förstår sig på underhållning bättre än de flesta.
Det är ingen press på mig här.
-Så många förtjänar dessa stunder. -Det är en ära att träffa dig.
-Du är bäst, Dave. -Tack, kompis.
Men det är så få som får dem.
GRÖNT RUM
Alla skäl för att samlas duger åt mig.
Ska jag ha grillz eller...
Mina kära vänner...
Vi har samlats idag för att utdela
den ärofulla Twain-utmärkelsen,
och hylla en legend som heter Dave.
Elektriskt ord, "legend".
En legend blir ihågkommen för evigt, alltså väldigt länge.
Men jag kan tala om att ikväll hyllar vi inte bara vad legenden har gjort.
Vi ska glädjas åt det han gör.
Och erkänna att för Dave, återstår ännu det bästa.
Nu, tjejer och killar...
Damer och herrar...
Med Mark Twains odödliga ord,
"Låt oss ge järnet!"
Från Daves alma mater,
Duke Ellington School of the Arts skolband!
ÄR DET DÄR DUKE ELLINGTON BAND?
Ja, det är det.
Och nu,
den tjugoandra mottagaren
av Kennedy Centers Mark Twain- pris för amerikansk humor...
Dave Chappelle!
Hej, allihop!
Hej! Jag heter Tiffany Haddish.
Nu kan ni applådera som galna.
Jag väntar.
Dave, jag förstår varför du har såna här. De är så sköna.
-Jag vet. -Titta.
Titta på det här rummet.
Titta på alla människor på den här festen.
Ja!
Komiker, skådespelare och musiker är här på grund av en man.
Vi är alla här för att Dave sammanför människor
på ett sätt som kanske ingen annan i världen kan.
Jag träffade Dave för över 20 år sen och vi har varit vänner sedan dess.
Dave, du har alltid varit min mentor, min storebror.
Varje gång jag går ut på scenen, tänker jag på dig, för...
Jag vill göra dig stolt, du är ju mästaren. Du vet? Du är bäst.
Det bästa med Dave är hans spontanitet.
Min favorithistoria med Dave hände på julen.
Jag hade delat ut mat till hemlösa på Laugh Factory...
Jag gör det varje år för jag glömmer inte mitt ursprung.
Inte Laugh Factory. Hemlös.
Dave ringde och vi bestämde oss för att gå ut.
När jag kom, satt han där med Marlon Wayans,
Jag sa:
"Vad gör ni två pappor här på julen?
Borde ni inte vara med era barn?"
Dave sa: "Vem är du, Scrooge? Bitch, ta en drink."
Vi skrattade och hade kul till omkring 01.00.
Dave sa "Ska vi gå och bowla?"
Vi sa:
"Finns inga bowlingbanor öppna så här dags på julen.
Vad snackar du om?"
Han skrattade. "Inser ni att jag är Dave Chappelle?"
Han ringde ett samtal,
vi hoppade in i hans bil,
och åkte uppför en backe,
och stannade utanför en stor grind.
Jättestor.
Jag tänkte: "Ska vi bowla på Jurassic Park?"
Vi går ut ur bilen,
går fram till porten, och gissa vem som öppnade?
Jag sa "Gissa", bitch.
Det var Eddie Murphy!
Hörde ni? Eddie Murphy! Vi var hemma hos Eddie Murphy!
Jag var…
Dave sa "Lugna dig. Vi blir utslängda. "
Jag tänkte: "Gud. Jag fattar inte det här. Axel Foley har en bowlingbana! "
Vi måste ha pratat och haft kul i flera timmar.
Dave är den typen. Han är spontan.
Han är magisk, och urusel på bowling.
-Hej. Paul Pelosi. -Tiffany Haddish.
Vi vet vem du är.
Min fru, Nancy.
-Hej, Nancy. -Hej!
-Du var toppen. Det var toppen. -Tack så mycket.
Vi diggade dig.
-Jag hade den första showen här. -Vad?
Det var 1992.
-Tiden flyger iväg. -Ja.
Tiden är inget skämt.
DAVE OCH HANS VÄNNER ÅTERVÄNDER TILL RÖTTERNA...
God kväll och välkomna till D.C. Improv!
FÖR EN SEN, SPONTAN SAMMANKOMST
Man får inte röka här.
Du vet hur vi gör.
Det är Daves kväll, Daves veckoslut.
Okej.
Dave, du är bäst. Du får alla med dig.
Dave Chappelle. Han ska få Mark Twain-priset.
En applåd för Dave.
Mark Twain-priset.
Han får en hel hög med pengar.
Du vet att du får pengar, du får Mark Twain-priset.
Och jag som knappt vet vem Mark Twain är.
Ni anar inte hur det känns att få ett sånt hedervärt pris
i just den stan där jag började.
Faktiskt…
Lite bakgrundsfakta.
I den första föreställningen i det här rummet,
var jag först ut på scenen.
Det var jag, en som hette Brian Regan, och nån flata som hette Ellen DeGeneres.
Vi visste inte att hon var gay. Vi försökte alla få omkull henne.
Oj! Ursäkta. Jag trodde att det här var en komediklubb.
Ärade publik,
detta kan vara USA:s sista tillflykt om du vill säga vad du har lust med
och skratta när du har lust.
Det är helig mark.
Stå upp-komik är verkligen helt otroligt.
Man står där som en gladiator.
Kanske enda gången jag känner mig som mig själv.
Vid 19 är han den yngsta komikern i programmets historia.
Från Washington D.C., här är Dave...
UTMANARE DAVE CHAPPELLE
Hej! Jag vet inte om Ed nämnde det här.
Jag var nyligen med i Black Entertainment Television.
Ni verkar inte ha sett det. Jag vet inte varför.
Förut trodde jag att alla vita...
...var lyckliga.
För att de var vita. Att ni liksom tänkte: "Ja jäklar, jag är vit."
"Det känns bra."
Taxi!
Kollar bara.
Jag var på min gamla high school och sa åt eleverna:
"Om ni menar allvar med att komma bort från ghettot,
måste ni fokusera. Sluta skylla era problem på vita,
och ni måste lära er
att rappa eller spela basket eller nåt, annars är det kört.
Det är antingen det eller att sälja crack.
Det verkar vara det enda som funkar. Roa de vita. Börja dansa."
När jag var liten, fanns det en tecknad film som hette Krambjörnarna.
Det var nallar som var som människor.
Och de gick bara omkring och brydde sig.
De brydde sig om varandra,
och allt annat.
När nåt dåligt hände, blev de beslutsamma.
Ledaren sa: "Kom igen. Nu är det dags
för Krambjörn-blicken!
Minns ni det?
De små nallarna gick arm i arm,
och stirrade på problemet,
och jag ljuger inte,
det sprutade ut kärlek från deras bröstkorgar.
När vi var små, ville vi vara som de.
Sen krossades våra hjärtan.
Vi insåg att livet gör det omöjligt.
Och att det är omöjligt att spruta kärlek från bröstet.
Men...
...jag har besprutat nåns bröst med kärlek.
November...2003.
Jag gick på New York University.
Jag hade hållit på med stå upp-komik i två år.
Mamma ringde och sa: "Aziz, kommer du hem på Thanksgiving?"
"Pengarna jag la undan för att åka hem till Thanksgiving...
Planerna har ändrats.
Dave Chappelle ska uppträda i San Francisco
på Punch Line, och det måste jag se."
"Vem är Dave Chappelle?"
"Han är kanske världens största komiker."
"Är det killen som säger: 'Jag är Rick James, bitch?"
"Ja."
"Han är rolig. Ha det så kul!"
Jag såg föreställningarna.
Allihop. Det var sex föreställningar på Punch Line.
Det var Daves klubb-föreställningar,
långa, som höll på till fyra eller fem på morgonen,
och de var jätteroliga,
och tankeväckande,
och det var fantastiskt.
Sen dess,
har vi blivit vänner. Vi har uppträtt tillsammans.
Förutom att han är en otrolig artist är han en otrolig människa.
Jag minns en gång på en fest.
Nån kom fram för att be om ett foto.
Han sa: "Hördu!
Vi är inte här...
...för att ta bilder. Vi är här för att skapa minnen.
Det är en fin tanke.
Det är så han lever.
Han behandlar varje ögonblick som om det kan bli ett underbart minne.
Tidigare i år, gjorde Dave och jag några föreställningar i Austin i Texas.
Efter föreställningen satt vi bakom scenen,
och Dave sa: "Vad för slags kväll försöker du ha ikväll, Aziz?
"Åh, jag ska nog ta det lugnt.
Det var hårt igår. Vi har föreställning imorgon."
"Vill du äta de här svamparna? De ska vara fantastiska. "
Ursäkta, Daves familj.
"Jag vet inte. Jag kanske bara tar det lugnt
med tanke på i morgon."
"Aziz, ingen vet det här,
men imorgon kommer det meddelas att jag har vunnit
Mark Twain Prize for American Humor."
Han sa:
"Vad ska du säga till dina barn om 20 år, Aziz?
Ska du säga: 'Jag var med Dave Chappelle när han fick veta
att han hade vunnit Mark Twain-priset, och vi åt svampar och det var helgalet'?
Eller ska du säga att du låg och sov? "
"Dave, du har en poäng.
Vi äter svampen.
Leve Mark Twain!"
Det här är äkta.
Om övergivna hundar kunde prata, skulle de nog låta som Dave Chappelle.
Liksom...
Om han är ensam hemma för länge,
beklagar han sig. "Kan nån komma hit!
Ingen ger mig mat!"
Ja, fräsch jacka.
-Åh! -Hej, Ron. Hur mår du?
Du ser att just ha misshandlat nån.
Första gången nån tog upp mig på scenen,
en kille som heter JT Newton. Lever JT?
Seriöst?
-Han bor på Long Island. -Goda nyheter.
Har ni trott att nån var död, men han bor bara på Long Island?
Jag gick på en komediklubb med min bästa vän.
Vi är fortfarande kompisar.
Vi kom tidigt, klockan var fem.
För att få uppträda behövde man bara komma tidigt nog för att skriva upp sig.
Det fanns 20 platser. Jag kom direkt efter skolan.
Jag valde sju.
Min bästa vän valde den femte.
Det blev en flopp.
Han klarade sig inte.
JT presenterade mig.
"Alla måste börja nånstans och ikväll börjar den här killen här."
Jag minns det som i går.
Han sa: "Ni kanske får se en stjärna födas.
En applåd för Dave Chapel."
Jag gick själv, men när det var min tur,
hade min mamma som är här ikväll,
och hennes mor, som inte är med oss längre,
kommit dit.
Jag bad er att inte komma.
Jag bad dem att inte komma.
Jag måste konfrontera det,
så jag gick fram till mormor och sa: ´"Lyssna, mormor.
Jag kommer säga en del saker som du...
...aldrig har hört mig säga. "
Mamma, kommer du ihåg vad mormor sa till mig?
"Jag har hört värre."
Nej. Hon sa:
"Raring, gör det du."
Det var okej.
Så mamma, jag säger "tack" och även "Vad var det jag sa?"
Ja, Dave.
Vi älskar dig, broder.
Ja.
Dave, du är bäst.
Vi älskar dig.
Du är bäst, broder.
Vår ledstjärna.
Mina damer och herrar,
den ojämförliga John Legend.
-Okej. -Tack.
Hej!
Jag är inte bara ett stort fan av Dave, jag växte upp i Springfield i Ohio.
Ungefär 15 minuter från där Dave bor nu och bodde en stor del av barndomen.
Jag vet att vi är i DC, och han tillbringade mycket tid här också.
Men Dave är från Ohio, okej?
Han tillhör oss.
De flesta av de stora namnen från Ohio blir kända efter att de lämnat Ohio.
Man kan hävda, att de måste lämna Ohio för att lyckas.
Men otroligt nog, bor Dave kvar i Buckeye State.
Han bor kvar i en stad som får folk att undra:
"Varför bor Dave Chappelle i den stan?"
Han bor i det så kallade "Bortglömda USA".
Dave glömde det inte.
Han har tagit världen till Ohio.
Hans årliga jam sessions på en gård är legendariska.
Han samlar några av världens bästa musiker
för att hylla livet där.
Och nyligen, efter skjutningen i Dayton,
för att ge tröst efter tragedin.
Och förstås,
var den jam session som var mest legendarisk och oförglömlig
år 2005.
Han tog med en grupp från sin hemstad, även studenter
från vårt historiska svarta universitet, Central State,
på en buss till Brooklyn.
Ja!
När de kom till Brooklyn,
vilket otroligt popkultur-evenemang Dave skapade.
Han samlade några av de viktigaste
hiphop- och neo soul-artisterna i världen,
för en storslagen konsert som blandade Daves komedi
och hans oklanderliga musiksmak.
Komiker och musiker var så här.
Alla komiker vill vara musiker.
Alla musiker tror att de är roliga.
Mamma har tre tuttar. En för mjölk, en för vatten,en är ur funktion, slå mig.
Det är inte ens roligt! Men slaget...
Det är bara befängt.
Ingen har tre tuttar. Det är löjligt.
Alla som kommer till konserten som jag inte ens träffat,
jag var deras fan.
Så att jobba med dem,
är en dröm som blev verklighet.
Detta är konserten jag alltid har velat se.
Vi skakade om världen.
Vi skakade om världen!
Hur mår ni?
Jag heter Q-Tip. Jag är...
Jag är stolt över att vara den kreativa ledaren för hiphop,
här på Kennedy Center.
Jag vill prata med min bror, min vän. Du är min bror.
Jag älskar dig.
Jag har känt honom sen han började.
Det var 1992 eller -93, och han klev på bussen och sa:
"Hej, jag heter Dave Chappelle." "Dave Chappelle!
Jag vet vem du är. Jag har sett Robin Hood - karlar i trikåer.
Jag är nog den enda rapparen som såg Mel Brooks-filmer då.
Jag köpte Dave hans första kostym när han var med i Letterman1995.
Eller -94. Jag tog honom till Barney's med min kusin.
Han bar ännu Cross Colors.
Tro nu inte att jag är som en arg svart man.
Jag är en arg svart man, men...
Fattar ni? Jag har rätt att vara det. Det var skillnad för mig.
Jag vet inte om ni tror på reinkarnation eller inte,
men jag har varit svart fyra liv i rad.
Jag behöver en paus.
Får jag en applåd för
medskaparen bakom Chapelle's Show,
den oförlikneliga Neal Brennan!
Hej, Dave.
Jag vet inte hur detta blev av. Dave ogillar formella tillställningar.
Oftast klär han sig som en fönsterputsare.
Hans fru Elaine sa nog: "Hur får jag dig att sluta röka i två timmar?"
I tron att han var på den säkra sidan, sa Dave:
"Det vore om Jon Stewart, Sarah Silverman, Neal,
Q-Tip, Tiffany Haddish,
Warren Michaels, John Legend, Bradley Cooper,
och...Morgan Freeman...
...flög till DC och hyllade min talang."
Elaine sa: "Toppen. 27 oktober. "
Dave sa "Fan också!"
Dave gav mig en karriär.
Vi träffades 1992 på en komediklubb i New York.
Vi skrev skämt tillsammans ibland, men jag hoppades alltid på nåt större.
1997 ringde Dave mig och sa:
"Om Universal kontaktar dig, säg att vi skriver på en film om marijuana."
"Vadå för film om marijuana?"
"Oroa dig inte för det."
Sen ringde nån från Universal och frågade:
"Skriver du på en film om marijuana med Dave Chapelle?
"Ja."
"När kan ni presentera den för oss?" "Om 30 dagar. "
Vi hade en månad på oss,
och dag 29 ringde jag Dave och sa: "Vi måste göra nåt åt marijuana-filmen."
"Vadå för marijuana-film?"
Sen skrev vi utkastet till Half Baked. Det tog hela dan, omkring 16 timmar.
Och det syntes verkligen på duken.
Jag vet inte hur det är med er men jag kan inte röra mig.
Jag känner mig typ fast här.
I januari 1998 var det premiär för Half Baked, Good Will Hunting,
Wag the Dog,
As Good As It Gets,
och just det, Titanic.
Ja.
Den floppade på alla sätt, och är faktiskt inget vidare bra.
Efter några år när stanken lagt sig, yrkesmässigt och personligt,
pratade Dave och jag i telefon, som man gjorde på den tiden.
Han sa: "Hördu. Vi borde göra en tv-serie, som Playboy After Dark."
Om ni minns Playboy After Dark,
ordna era papper, för ni står på gravens rand.
Om ni inte minns Playboy After Dark,
var det en avslappnad tv-serie på 70-talet,
med Hugh Hefner, som är en tidningsutgivare
och lindrig hallick.
Tänk dig Jeffrey Epstein med en grotta.
Dave och jag skissade upp formen för det som sen blev Chappelle's Show.
Gick runt till några tv-bolag.
HBO gick inget vidare.
Hon sa faktiskt till Dave:
"Varför behöver vi dig, när vi har Chris Rock?"
Dåförtiden kunde det bara finnas en populär svart komiker i taget.
Numera kan det finnas tre.
Sen försökte vi med Comedy Central, och de nappade.
Vi gjorde ett pilotavsnitt. Vi fick fortsätta,
och serien gick bra.
Absurt bra.
"Så bra att man måste åka till Afrika"-bra.
Vår toppnyhet. Kongressen ska som vi vet betala över en biljon dollar
till afroamerikaner som kompensation för slaveri.
Nu har familjen och jag cigarretter för resten av våra liv.
Jag är rik, bitch!
Jag visste att Dave var den roligaste person jag träffat.
Efter serien visste jag att han var en av de roligaste som nånsin levat.
Ibland kunde han improvisera nåt som vi inte ens pratat om,
kanske aldrig ens tänkt på förut.
Hela Clayton Bigsbys tal om att andas den vita mannens luft,
och Will & Grace, allt det var improviserat.
Om ni inte gillar Will & Grace, är det inte ert fel.
Det är Will det är fel på.
Han är homosexuell.
Tyrone Biggums talar till barnen om att ta droger med Musse Pigg.
Helt påhittat.
Du!
Vet du hur hundmat smakar?
Det smakar precis som det luktar!
Utsökt.
Rick James säger att det är fest. och strunt i soffan.
Köp en till, din rika jävel!
Strunt i soffan nu!
Strunt i soffan!
Vad sa fingrarna till ansiktet?
Smack!
Allt är påhittat.
Ibland var det enda jag gjorde att stå på inspelningen och gapa....
"Bryt."
Det bästa med Chappelle's Show är att Dave kunde vara helt sig själv.
Och uttrycka sitt intellekt, sin ilska, sin moral,
fånighet, hyckleri, sorgsenhet, blixtrande talang.
Chappelle's Show var ovanlig. Den var ett mångfacetterat dokument
om en människa som bodde i USA,
med en surrealistisk upplevelse av att vara född med svart hud.
Så, ni vet...
Playboy After Dark.
Och serien var personlig.
Det kändes som om jag fick skulden för Half Baked.
Så filmade vi en sketch
där Dave hoppade av serien för att han gjort Oprah gravid. Och...
Vi gjorde en scen
där han rusar fram genom kontoren och han kommer till mig
och tömmer ut skräp över mig.
Det var därför jag kände mig anklagad,
för när han tömde ut skräpet, sa han: "Det här är för Half Baked."
Som ni förstår, påstår han att jag skrev den repliken
-som han skulle säga. -Det gjorde du!
Vilket är enda gången ikväll
som jag får nån erkänsla för Chappelle's Show.
Jag och Dave var båda från DC och började karriären
med att åka tåg till komedishower.
Dave Chappelle är den äldsta unga komikern i branschen.
Jag är 44, och har uppträtt med komedi i 43 år!
Den här jäveln föddes,
kom ut…
"Knackelibang, din jävel!"
Med en cigarett i handen samtidigt.
Dave Chappelle Show. Att vara med där förändrade mitt liv.
Särskilt en roll, Ashy Larry.
Många minns mig som Ashy Larry.
Dave sa: "Donnel, hur ska du förbereda dig för rollen som Ashy Larry?"
"Jag ska duscha,
och lufttorka. Jag ska vara torrast i Hollywood.
Jag är från Washington.
Chocolate City.
För oss är "nigga" ett pronomen.
Vi är hårdhudade.
Vi tål skämt.
Humor har varit vårt sätt att överleva.
Enda skälet till att jag aldrig fick stryk ute
var att folk visste att jag...är rolig.
Jag skulle börja gymnasiet.
Rektorn hette Ralph Neal. Han hade sett Lean on Me och gick runt med en megafon.
Jag hade gått i mellanstadiet i Ohio.
Jag var borta i tre år. Under de tre åren, kom crack.
Jag kom tillbaka till Washington. Ni minns crack, va?
Vad det gjorde med stan.
Nu är det konstigt att se så många vita som joggar och drar barnvagnar.
Det var niggas i DC som drog det tunga lasset.
Vi drog det tunga lasset.
Det här är en svart stad.
Den kallas Chokladstan.
Det har inget med choklad att göra.
Det var niggas.
Jag träffade Dave här i Washington.
Ja.
Jag var...19.
Han var 17.
Vi uppträdde på en klubb som heter Garvin's.
Dave och jag gick till McDonald's
och vi pratade om komedi,
och hans framtidsplaner och jag sa,
"Kom till New York."
Och när han hade gått ut high school,
gjorde han det.
Han kom till New York och vi jobbade på samma klubb,
Boston Comedy Club.
Och...
Okej.
Jag vet att det är förvirrande. Boston Comedy Club är i New York.
Jag hittar inte på namnen. Kokainister gör det.
Men i New York,
blev Dave direkt väldigt populär i komedi-kretsar,
och fick en roll i en Mel Brooks-film,
Robin Hood: Karlar i trikåer, och alla tänkte: "Dave har lyckats!"
ROBIN HOOD: KARLAR I TRIKÅER (1993)
-Vem är bäst? -Iväg.
Han kom tillbaka från LA,
och uppträdde direkt och pratade om sin resa i Västern,
och hur han äntligen kom till Compton efter att ha hört så mycket om det.
Han var förbluffad över att de hade gårdar där.
En plats som var så omsusad,
och sen höll folk på och klippte gräsmattor.
Det gör folk så klart.
Men det var nåt med den lilla detaljen
och det är vad han gör.
Han tillåter sig att bli överraskad, och sen delar han med sig,
när han ser saker från alla håll.
Vinklar som de flesta inte ser.
Är det inte konstigt att sjukdomen började 1980
och bara dödade svarta, bögar och knarkare?
Konstigt va, att sjukdomen hatar alla som gamla vita människor hatar?
Antingen är Gud vit,
eller så har regeringen gömt viruset i diskokulor.
Han funderar alltid på saker, han undersöker allt.
Han...
Han går in i sin egen värld.
Det var ett dåligt område. Sånt ser man bara i slummen.
Kom ihåg att klockan var tre på morgonen.
Jag tittade ut...
Det stod en bebis i hörnet.
Bebisen såg inte ens rädd ut. Den bara stod där...
Det gjorde mig väldigt ledsen.
Jag ville hjälpa bebisen.
"Jag litar inte på dig heller. Tyvärr. " Klick.
Vi var i Vancouver, och han kom över för att röka en joint.
Och det var exakt vad han gjorde.
Han kom över...
...och rökte en joint.
En hel.
Själv.
Medan han uttalade sig om allt som är fel i världen.
Jag kan tala om vad som är fel, för mycket egoism.
Det heter...
"Puff, puff, skicka vidare."
Inte "Puff, puff, puff, puff."
Är det inte otroligt? Du får Mark Twain-priset.
Helt otroligt.
Du är värd det.
Det är rätt. Det är faktiskt perfekt att du får Mark Twain-priset,
för ni gillar ju båda att använda N-ordet.
Hur kommer det sig att jag får säga "nigger" ostraffat...
...men jag får inte säga "bög"?
Och hon sa: "Eftersom du är inte gay, David."
Jag sa: "Renee…
Jag är ingen nigger heller."
Att du är här är allt jag behöver.
Jag älskar Dave Chappelle villkorslöst.
Jag träffade Dave i början av 90-talet.
En 17-åring,
som kom till New York,
direkt efter high school, och uppträdde på de tuffaste ställena
I hela landet.
Och han var
förbluffande färdigutvecklad, vid 17, och man...
Gråsprängda gamla veteran-komiker,
man skulle tro att vi blev arga
på det här unga underbarnet, den...
...unga Mozart.
Men man gillade honom...
...för att han var en sån vänlig själ, och...
Redan då fattade jag hur rolig han var, och hur
insiktsfull han var. Jag minns att vi jobbade ihop på 00-talet.
På Comedy Central. Jag på The Daily Show, han på Chappelle's Show.
Och Chappelle's Show var en rymdraket som han hade byggt.
Det blev ett kulturellt...
...fenomen.
Comedy Central gjorde allt för att ha kvar det.
De erbjöd Dave 50 miljoner dollar
för bara ett avsnitt till.
Men Dave var tveksam,
på grund av svårigheten med hur programmet skulle gå,
han undrade hur det påverkade tittarna som han riktade sig till.
Så han sa upp sig.
Det var då...
...som jag tänkte...
"Har Comedy Central 50 miljoner dollar?"
Vi fick inte ens snacks på The Daily Show.
De hade 50 miljoner dollar.
Men Dave gick sin väg. Han hade tröttnat. Men jag visste...
...att de pengarna behövde ett hem.
Dave, jag vill att du…
Förlåt.
Jag vill att du ska veta
att jag tog hand om pengarna som mina egna.
Den här mannen är otrolig. Jag menar inte bara hans stand-up.
Hur han samspelar med folk som han träffar.
Vi var i Minneapolis i Minnesota.
En vit kille blev helt vild. "Herregud! Dave Chappelle!"
Han blev helt vild.
Jag sa: "Ta det lugnt."
Folk tror att jag är hans biffiga livvakt.
"Ta det lugnt." "Lägg av. Herregud! Dave Chappelle!
Häng mig med mig hem!
Jag har gräs."
Dave och jag tittade på varann.
"Jag har slut på gräs. Vi kan väl...
...åtminstone kolla läget,
och se vart vi hamnar."
Fattar ni?
Vi går upp till hans lägenhet.
Jag ser en stor burk med gräs, som vita brukar ha.
Jag tar en klump. "Tack snälla du."
Sen tänkte vi gå.
Han bankar på lägenhetskompisens dörr hela tiden.
"Vakna! Vakna!
Vi har Dave Chappelle i vår lägenhet!"
Men han är helt omöjlig att väcka.
Vi går. Han säger:
"Snälla, ta ett foto.
Snälla, ta ett foto med mig.
Dave sa: "Mannen, vi är ute i natten.
Av säkerhetsskäl...
...kan vi inte göra det."
Vi börjar gå nerför trappan,
han står däruppe.
"Ingen kommer att tro mig!"
Du var suverän, mannen.
Jag vill hälsa till borgmästaren i Washington.
Jag måste säga att du är en väldigt speciell person för mig.
Vi är nästan lika gamla och du styr vår stad...
-Ja! -...jättebra.
Jag gick till min gamla high school.
Borgmästare Muriel ordnade
en renovering för 150 miljoner dollar åt Duke Ellington School of the Arts.
Jag var så avundsjuk på eleverna där.
Du betyder massor för mig
och du har gjort så bra saker för vår stad.
Tack. Hjärtligt tack.
Jag har aldrig röstat i Washington men i såfall,
skulle jag rösta på dig. Även om du röker crack skulle jag rösta på dig.
Det gör du ju inte.
Men om du skulle vilja,
skulle jag se mellan fingrarna med det.
Jag blev medveten om Dave Chappelle just innan Den galna professorn,
för han fick ta över min roll.
Jag såg honom och tänkte:
"Den där killen skulle vara rolig i den rollen."
Jag har försökt vara fredlig.
Men nu är det dags för Reggie att "karatisera" dig.
Dave är så mycket smartare än alla.
Dave är...en av de mest intellektuella komiker som finns.
Det tog oss 400 år att lista ut, som folk,
att vita människors svaghet alltid hade varit
att falla på knä under nationalsången.
Då är man vek.
Ja, det är man.
And the rockets red glare...
Vad håller ni på med? Stå upp!
Han utvidgade konstformen
och sin inverkan på kulturen.
Han är sin generations röst.
Ingen är ens i närheten av honom.
Oj.
Ja. Okej då.
Min dotter är där, och jag är så tacksam
för att jag fick träffa dig innan hon föddes.
Jo, det är bra.
Du lärde mig att bli en bättre man. Du lär mig det.
Jag kom på det nyss.
Är det han? Är det din grabb?
Jay. Han är lika gammal nu...
...som du var när jag träffade dig.
Jag såg dig på YouTube. Videon med den där tjejen.
Japp.
Det gjorde mig glad.
Du såg ut som du.
Du gjorde din grej.
Seriöst, det är den bästa scen jag gjort med en annan skådespelare.
Faktiskt.
Jag skrev den åt dig.
Det tog två år, men du gav mig din själ den dan.
Tänk att du kom. Jag kunde inte fatta det. Att du ställde upp.
Det glömmer jag aldrig.
Det bästa är att det finns på film,
för det var så fint.
Hela inspelningen sprakade som det gör när Dave Chappelle är där.
Så det här är en väldigt unik person.
Jag vet inte hur det hände.
Jag vet inte om det var nåt genetiskt, eller din uppväxt i DC,
eller att du gjorde stå upp som åttaåring, eller vad det var
som gjorde dig till den du är, men jag har tur som lever nu,
och kan se dig vara människa och underhållare.
Och...
Vi slänger det ordet omkring oss. "Geni."
Man tänker sig att genier är reserverade och osociala.
Du är ett unikt geni för du har en egenskap...
Det är empati.
Du behandlar alla likadant. Det är det jag gillar bäst med dig.
Så tack, min vän. Jag är fortfarande sur för SNL.
I monologen sa du att du var i Vita huset.
Och det var en stor fest.
Alla där var svarta.
Fullt med folk.
Du såg bara en vit.
"Bradley Cooper är här!" Vi kom ju tillsammans!
Jag älskar dig, kompis.
De flesta av mina vänner kommer från botten av stegen,
sen kom de till mitten och toppen.
Alla har gjort en resa.
Jag älskar att komma hit. Jag har varit här ofta, men inte för att hylla mig.
Jag älskar dig.
Vi finns här för dig. Alltid, för du har alltid ställt upp för oss.
Jag älskar dig, broder.
Richard Pryor var den första som fick Twainpriset.
Han var den första som jag bad att vara värd i SNL.
Sommaren 2016, innan valet,
var jag lika angelägen om att få dit en viss person.
Jag visste att den 12 november,
efter valet, måste det vara Dave Chappelle.
Tack.
Jag visste att nån måste förklara vad som just hade hänt.
Dave behövdes av samma anledning som Richard.
Han är en sanningssägare, och är världens roligaste.
Det skulle bli ett stort ögonblick för SNL och honom.
Jag visste att Dave skulle vara redo.
Jaha, Amerika har gjort det. Vi har valt ett internet-troll till president.
De vita är rasande.
Jag har inte sett vita så arga sedan O.J. Simpson-domen.
Det är som en delad skärm med vita på båda sidorna.
Jag säger inte att jag gillar det. Jag har bara inte sett det förut.
Jag såg ett vitt upplopp i Portland i Oregon på tv häromkvällen.
Den onsdagen, dagen efter valet,
förberedde vi programmet.
Stämningen var ganska dyster.
Folk kände sig spända och sårbara. Det var jobbigt.
Dave satte sig, såg på alla och tog in känslan i rummet.
Han frågade om han fick läsa ett Toni Morrison-citat.
"Detta är den tid när artister skrider till verket.
Det finns ingen tid för förtvivlan eller självömkan,
inget behov av tystnad, inget utrymme för rädsla.
Vi talar, vi skriver, vi använder språk.
Det är så civilisationer läker."
Då visste jag att det skulle gå bra.
I programmet sjöng Kate McKinnon "Hallelujah" som Hillary Clinton,
och sen gick Dave ut.
Jag visste inte vad han skulle göra.
Jag vill tro att han visste det men...
Jag är inte säker.
Han var fantastisk. Han var lysande.
Det var epokgörande.
Jag önskar Trump lycka till.
Jag ska ge honom en chans... och vi som förut inte hade rösträtt,
kräver att han ger oss en också.
Tack så mycket.
Din förmåga att uttrycka dina åsikter, oavsett vad folk tycker...
Att inte vara rädd, att underhålla som du själv vill,
har genomträngt mitt liv,
och fick mig att våga spela en varulvskoreograf igår kväll.
Jag var stolt över det.
Jag lärde mig allt det av dig.
Enligt mig, kan de två första säsongerna av Chappelle's Show
mäta sig mot vilket sketch-program som helst.
Det är lysande.
RASISTISK VÄRVNING
God afton, välkomna till den första rasistiska värvningen i New York.
Kul att se vilka som blir värvade av vilken ras.
De svarta får välja först.
Första gången på länge som en svart vinner lotteriet.
Ja, och de lär nog ändå klaga.
Fan ta dig.
Den svarta delegationen...
väljer Tiger Woods.
Världens rikaste och mest dominanta idrottare
är nu officiellt svart.
Adjöss, stekt ris.
Hej, friterad kyckling.
Jag älskar dig, pappa!
Tänk att du har så många gamla, vita fans.
Va?
Det känns som att jag har dött och kommit till Brooks Brothers...
men jag tror att "ärlighet" är en klichè. Folk pratar om ärlighet och komedi,
men många bra komiker säger inte alltid sanningen.
Rodney Dangerfield var väldigt respekterad.
Han ljög alltid.
Med ärlighet menar man
att våga säga sanningen om sina känslor,
för det är så komiker kan anknyta till folk.
Och ingen gör det bättre än du.
Det är det vi lär oss av,
för alla vet att skämtet är på vår bekostnad också.
Dave gör det...
Han driver med alla,
vare sig de är vita eller homosexuella. Slut på listan.
Alla älskar mig, jag älskar alla.
Jag har vänner som är L, vänner som är B,
och vänner som är G. Men...
De som är T, hatar mig.
Jag klandrar dem inte. Det är mitt eget fel.
Jag kan inte sluta skämta om sånt.
Jag vill det inte, men jag kan inte sluta!
Konstigt att jag pratar med dig om komedi, du som kan lära alla här
allt som finns att veta om komedi, men det finns en sak du inte vet.
Hur det är att vara komiker och ha Dave Chappelle att se upp till.
Så tack så mycket för det.
Okej.
Och jag är här för att hylla Mark Twain.
Det är komedi enligt mig.
Om ni inte tror att Mark Twain är rolig,
vill jag läsa ett kort stycke
ur Huckleberry Finn.
Okej.
Bra.
Var tyst nu.
"Huck…
Huck Finn vände sig till sin vän, Jim. eller som vi kallade honom...."
Jag behöver inte läsa hela stycket.
Ja, jag är så glad.
Ser ni det?
Ska vi älska ikväll?
Som vänner!
Du luktar gott.
För jag älskar honom så mycket, jag är känslosam.
Det vet du. Jag börjar gråta.
Jag har aldrig sett en renare konstform än stand up.
Jag förstår inte att folk tvivlar på att det är en konstform.
Att prata skit är en konst.
Eller hur, Greg?
Alla stå-uppare här,
får jag påminna er,
om att jag alltid har sagt
att vi har den bästa genren.
Vi behöver bara veta det vi vet.
Och allt vi vet är värdefullt på grund av det vi gör med det.
Var sanna mot er själva.
Skit i karriären.
Pengarna kommer. Fast inte för de flesta av er.
Jag ska vara ärlig.
Jag hörde en intervju med komikern Patton Oswalt.
Han började en vecka efter mig.
Patton intervjuades av Terry Gross.
Ni vet hur Terry säger "Och, ja..."
Patton sa till Terry Gross:
"Ingen är bra första gången de gör stand-up."
Paus. Jag körde bil och hörde på intervjun. Sen sa han...
"Okej. Dave Chappelle var bra första gången."
Jag log från öra till öra.
Det Patton inte sa var att de sju eller åtta gångerna efter det
var helt värdelösa.
Men första gången
var så jävla bra.
Lite som första gången man har sex.
Och andra gången man har sex, slår nån en i huvudet med en slägga.
"Nej, första gången var bättre."
Men kanske ingen slår mig i huvudet nionde och tionde gången.
Jag tror inte ens på politik.
Men jag tror att vårt land verkligen behöver ha förtroende för politiker.
President Bush argumenterar för en invasion i Irak.
Efter att ha undersökt området, är kabinettet överens
om att området är redo för regimskifte.
Ja.
Den snubben försökte döda min far!
Jösses, Lincoln gör bort sig.
Fan.
Truman gör bort sig.
Jösses, Carter gör bort sig.
George Washington är sämst.
Ja, jag sa det.
Vi håller dessa sanningar för självklara.
"Alla människor är skapade jämlika."
"Hämta en smörgås, nigger, annars dödar jag dig."
"Frihet och rättvisa för alla."
Jag såg Donald Trump på en presskonferens.
"Jag ska återinföra kolet."
Kolet?
Jag överdriver inte.
Jag har fan aldrig i mitt liv sett en kolbit!
Om folk ska gräva efter saker i jorden,
låt dem hitta tryffel, kompis. Då är jag med.
Nu är det val. Vi måste vara seriösa.
Varje vapenför amerikan måste registrera sig
för ett lagligt vapen.
Det är enda sättet att ändra lagen.
Visserligen är USA världens bästa land,
men vi har många moderna problem.
Sjukvården är en enda röra. Medicaid fungerar inte.
Medan våra grannar i Kanada har gratis vård för alla medborgare.
Vad föreslår jag?
Falska kanadensiska id-kort åt alla amerikaner.
Jag heter Dave Chappelle. Och jag vill representera dig.
Folk säger alltid:
"Chappelle's Show verkade så kul, var det kul?"
Nej. Det var inte kul alls. Det var jobbigt.
Vi var vakna 48 timmar i sträck, för att hinna med.
Vi var utmattade. Vi var slutkörda.
Vi var båda impotenta.
Dave sa: "Det är för att vi använder laptops för mycket."
"Plus, vi är inte så unga längre."
Samtidigt finns inget orsakssamband
mellan laptopanvändning och impotens.
Och vi var 29.
Dave Chappelle förvandlade mitt liv.
Han lånade ut pengar så jag kunde flytta. Han lät mig skriva en film med honom.
Dave Chappelle trodde på mig när ingen annan gjorde det.
Vi har alla en vän som ringer oväntat för att berätta nåt kul.
Tänk er hur hans sms och telefonsamtal är.
En gång ringde han en tisdag och sa:
"Jag har precis sett 12 Years a Slave.
Tror du att slavarna brukade piska sina barn?"
På en tisdag eftermiddag.
Avslutningsvis,
om ni bara minns en sak av mitt tal,
borde det vara att Chappelle's Show inte var kul.
Men det var bra och nästan oslagbart.
Och det är tack vare honom.
Ja, det här...
...har varit underbart.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Jag vill inte att kvällen ska ta slut.
Jag lovar,
den som bryr sig mest,
jag bryr mig minst lika mycket som den personen.
Jag vet vad jag har, för jag förlorade allt.
Jag måste berätta en sak. Jag pratar inte ofta om det.
Har ni nånsin jobbat hela livet för nåt, och sen funkade det inte?
Det har hänt mig.
Det var jobbigt.
Tänk på det.
Jag var borta i 12 år.
Det är inte en kort tid.
Det var ett helvete.
Andra som jag kände blev berömda.
Världen pågick utan mig.
Jag sörjde förlusten,
och efter ett tag,
brydde jag mig inte.
Att komma tillbaka var skrämmande.
Jag förstår vad jag är.
Det gör jag, mer än nån annan.
När jag läser om mig själv efter min död. "Jag visste att de skulle skriva så."
Det sägs att man inte kan drömma om ett ansikte som man aldrig sett.
Det tror jag inte på.
Det är nog sant.
Jag har en massa ansikten.
Trettiotvå år,
jag kan blunda och minnas vilken kväll som helst, så många ansikten.
Varje kväll…
De flesta kvällarna tittar de alla upp och ler.
De vet inte hur världen ser ut däruppifrån.
Alla olika raser, olika färger, olika övertygelser.
Som tittar på mig och ler i 32 år, kväll efter kväll.
Ingen komiker tar det för givet.
Jag lovar att det här kan vara världens ädlaste yrke.
Robin Williams brukade säga:
"Komedi är det enda jobb där du kan använda allt du vet."
Det är sant. Man kan använda mer än man vet. Man använder det man tror.
Använd det.
Var inte rädd,
låt inga gnälliga typer täppa till truten på dig.
Säg det ändå.
Om ni tittar hemma, och inte vet vad ni ska tycka
för att ni inte har kollat Twitter ännu...
...så kan ni...
Jo, det är okej. Lita på mig.
Jag har kollat. Ni tycker att det är kul och fräscht.
Här är grejen med Dave.
Dave blev inte rolig efter ett tag.
Han har alltid varit rolig.
Och han är ännu bäst.
Varför? Eftersom han ständigt utvecklas växer han.
Ibland växer han mer i sidled, men...
...alltid med ett nytt perspektiv.
Hans kritiska tänkande
är hans konst.
Hans stand-up får mig att tappa hakan.
Den ändrar hur jag tänker.
Ibland håller jag inte med honom,
men det är det jag gillar med Dave. Med konst.
Man vet bara var gränsen går, om man korsar den.
Vad är livet, om ingen går över gränsen?
Ärade publik, ryck upp er, annars orkar ni inte till slutet.
Ryck upp er.
"Bara för att jag är klädd så här... betyder det inte...
...att jag är en hora."
Det är som om jag, komikern Dave Chappelle,
gick runt på gatorna i polisuniform.
Nån springer fram. "Tack och lov! Hjälp oss, konstapeln.
Kom, de är här borta!. Hjälp oss!"
Och jag säger: "Åh!
Bara för att jag är klädd så här...
...betyder det inte att jag är polis."
Jag är en sån som påstås
"lägga skulden på offret."
Fan! Michael Jackson antastade barn!
Vad hade barnen på sig vid tillfället?
Enda skälet
till att alla pratar om transpersoner,
är att vita män vill göra det.
Just det.
Nu vet ni det.
Om det bara var kvinnor som kände så,
eller svarta och mexikaner som sa:
"Vi känner oss som tjejer."
"Håll käften, ingen har frågat er.
Kom nu. Vi har jordgubbar att plocka."
Det är vitas ensamrätt.
Varför tror ni att det var lättare för Bruce Jenner att byta kön,
än det var för Cassius Clay att byta namn?
Alla blir arga när jag skämtar om det.
Men just nu är bästa tiden att säga det.
Mer än nånsin.
Man har ett ansvar för att prata vårdslöst.
Annars får mina barn aldrig veta hur vårdslöst prat låter.
Glädjen i att ha fel.
Jag kom inte hit för att ha rätt, jag kom för att larva mig.
Modet som krävs av en underhållare och artist,
att stå upp för den man vet att man är,
för att chansa på sig själv...
Är bara ännu ett skäl till att älska, respektera och beundrar den här mannen.
Och det var inte förrän vi började turnera för några år sen,
som jag verkligen fick chansen att se honom i vardagslivet.
Jag tänkte mig honom på en traktor i Ohio, lyssnande på Prince.
Men det var Dave, så jag antog att Prince var där,
för det var så....Daves liv...var.
Det hände saker i Dave-världen som inte händer
nån annanstans.
Senaste gången.... Det var... 2008, tror jag, och jag var i DC.
Inne på en...
En liten restaurang, var en herre som jag kände igen som Dave Chappelle.
Och jag tänkte… "Varför är Dave Chappelle här?"
"Dave, vad..."
"Hur mår du? Vad gör du?"
Vi snackade, och jag sa:
"Jag tänker springa över till Walter Reed."
Det var under Irakkriget,
och jag hade Chappelle's Show-dvd:er, som jag tänkte ta med mig dit.
De älskar dem, och The Daily Show...
Så jag hade dvd:erna och jag sa till Dave:
"Jag ska åka och hälsa på dem,
dessa sårade krigare, med dina dvd:er.
Vad gör du? Vad säger du?" Han är spontan.
"Vi överraskar dem." Han tittade på mig, jag glömmer det aldrig...
Han sa: "Nej, jag hoppar det."
Jag respekterade det så mycket.
Jag vet ingen som engagerar sig djupare,
och ingen som bryr sig mindre.
Dave är en prövosten,
för han söker kunskap.
Han är en man som uppsöker människor,
och erfarenhet och kunskap,
och vill beröra den och vara med den i marknivå
så att han kan uttrycka den i sin konst
och ge tillbaka det
som nåt helt annat och nytt.
Det finns bara en person som kan säga:
"Hördu. Jag behöver dig."
Och jag ställer upp direkt, i vilken situation som helst.
Nyligen ringde han och sa: "Jag behöver dig."
En vecka senare stod jag och Dave
på en scen i Dayton, Ohio,
30 meter...
...från platsen för en av de värsta masskjutningarna i USA:s historia.
Jag såg den här mannen
hjälpa en stad...
...att läka ett sår som fötts av våld,
och fötts av smärta.
Men när Stevie Wonder sjöng "My Cherie Amour",
och publiken applåderade och tog tillbaka sin stad,
vände han sig till mig och sa:
"Det här är deras minne nu.
Det här är deras minne."
Det här säger jag alltid när jag kommer till Ellington.
Ni är väldigt nödvändiga nu.
Underhållare behövs nu.
Jag bygger en hemlig armé av artister.
Ni ska alla kämpa i armén. Det är ingen våldsam kamp,
men den är avslöjande.
Man måste avslöja folk för dem själva genom att visa sig med sin konst.
Att titta på er inspirerar mig.
Det känns som om jag nyss var ni.
Om jag kunde återvända och prata med mig själv,
skulle jag säga detsamma till mig själv. "Var snäll, och var inte rädd."
Tack!
Mark Twain-priset skapades för att hylla en stor satiriker
som vanvördigt skildrade sin omvärld.
När vi ikväll tilldelar Dave Chappelle Mark Twain-priset,
hedrar vi en komiker på toppen av karriären.
En som redan har en livstid av framgångar bakom sig,
men ger löfte om ännu mer under kommande decennier.
Därför, är Kennedy Center stolta över att ge Dave Chappelle
landets främsta komedipris,
Kennedy Centers Mark Twain-pris.
Tack!
Jag gillar att inte veta vad som ska hända.
Jag gillar att skapa minnen. Ibland gör jag tokiga saker
så folk har nåt att prata om.
Men nu vill jag inte prata om mig själv, utan om min genre.
Stå upp-komik är en otrolig amerikansk genre.
Inget annat land kan nog producera så många komiker.
En sak som många här nog inte vet,
är att det nog inte finns en enda åsikt i vårt land,
som inte har kommit till uttryck på en komediklubb.
Var och en av er har en förkämpe.
Vi ser er slåss.
Men när vi träffas pratar vi igenom saken.
Jag känner rasistiska komiker.
Jag ser hur alla skrattar åt dem,
och jag tänker: "Fan, han menar det där."
Jag blir inte arg och hatar inte personen.
Vi går upp och tar en öl,
ibland uppskattar jag hur underhållande de framför sina åsikter.
Så himla allvarligt är det inte.
Första tillägget, är först av en anledning.
Andra tillägget är ifall det första inte fungerar.
Vi måste pysa ut lite luft.
Landet är lite överspänt. Så här har det aldrig varit förut.
Så, ikväll, känner jag mig hedrad
för att mina kollegor är här... både komiker...och musiker.
Jag vill att alla i USA ska titta på mig. Se mig röka inomhus.
Jag frågade inte om lov. Vad ska de göra?
Sparka ut mig innan jag får priset? Nej, så nu har jag övertaget.
Det bästa med i kväll var att träffa så många från olika delar av mitt liv.
Mina barndomsvänner från DC,
kompisar från Ohio, kompisar från komediklubbar,
alla fantastiska musiker.
Ni alla har ingen aning om hur ni inspirerar mig.
Jag vill särskilt hälsa på min gamla förebild Tony Woods.
Miles Davis har ett citat.
Ett av mina favoritcitat. Han har sagt många bra saker.
Men ett citat har jag alltid gillat.
Han sa: "Det tog åratal att lära mig att spela som mig själv."
Han såg på andra musiker,
och försökte spela som Dizzy eller Bird, alla som var bra.
Om jag vore Miles, vore Tony Dizzy. Jag försökte spela som du.
Du var den första jag såg
som gjorde helt rätt.
Du var orädd och sa sanningen.
Det är nåt så äkta med den här genren, när det görs rätt,
att jag motsätter mig alla
som försöker hindra en äkta komiker från att utöva sin konst,
för jag vet att du har fel.
Det är sanningen,
och du är i vägen för den.
Jag pratar inte om innehållet.
Jag pratar om konstformen.
Förstår ni?
Är vi överens?
Det jag ville säga ikväll när jag har en plattform,
jag är gay.
Jag är gay och…
Jag undrar så hur det ska påverka min karriär.
Många speciella hälsningar.
En av arkitekterna bakom århundradets comeback,
min broder och mentor,
den mäktiga Stan Lathan.
Jag kunde inte drömma om att få jobba med en stor man som du.
Mina fem senaste specials, har alla varit toppen.
Jag vill inte göra en special med nån annan än dig.
Så ät dina grönsaker,
och lev så länge du kan,
för vi ska göra några till specials.
Neal Brennan, ditt tal fick mig att gråta
för det påminde mig
om alla jobbiga dagar,
och alla pengar jag aldrig fick för dem.
Sen måste jag även nämna,
eftersom inget av detta varit möjligt utan henne... Min mor.
Mamma.
Min mor.
Mamma.
Ni anar inte vad jag utsatt henne för.
Bara att föda mig,
hade räckt mer än väl.
Men du uppfostrade mig och uppfostrade mig väl...
Vi hade en berättartradition hemma.
Jag visste vad griot betydde.
En griot var en person i Afrika
som höll byns historier i minnet.
Griots såg till att historier fördes vidare till nästa generation.
När de blev gamla berättade de för någon annan.
I Afrika säger de
att när en griot dör, är det som att ett bibliotek brinner ner.
Redan när jag var liten brukade min mor säga:
"Du borde bli en griot."
Hon berättade massor om svartas liv för mig.
Hon är utbildad i afroamerikanska studier.
Hon fick mig att förstå sammanhanget som jag växte upp i.
Att jag växte upp i en fientlig omgivning som jag måste tämja.
När jag var 14 uppträdde jag på nattklubbar,
och satte mig in i vuxenvärlden. Jag var livrädd.
Crackepidemin pågick,
mamma hörde skott utanför och var dödsförskräckt.
"Det kanske är min son." Men i början,
brukade du sitta på klubben hos mig.
Efter en hel arbetsdag.
Du somnade när du väntade på mitt uppträdande.
Hon var där varje kväll.
Vet ni hur lång bilturen hem är?
Hur många av er har hört er mamma säga:
"Sexskämten var lite för mycket ikväll."
Jag var ett mesigt barn.
Jag var en lipsill och var rädd för att slåss med knytnävarna.
Mamma brukade säga en sak.
Jag vet inte ens om du minns, men du sa så här.
Du sa: "Ibland måste man vara ett lejon,
för att kunna vara lammet som man egentligen är."
Jag pratar skit som ett lejon.
Jag är inte rädd för nån av er. När det gäller ord,
pratar jag hur gärna som helst,
för att chilla och vara mig själv, det är därför jag älskar min konstform.
För jag förstår alla utövare.
Även om jag inte håller med dem.
De har nåt att säga, de har tänkt på en sak.
De vill göra sig förstådda.
Jag älskar den här genren. Den räddade mitt liv.
I kväll, mamma, vill jag hedra dig
på ett särskilt sätt som jag inte kan göra själv.
Men eftersom jag nu har inflytelserika vänner,
vill jag ropa på Thundercat. Thundercat!
Den mäktiga Mos Def.
Washington DC, tack för att du gav mig ett hem och nånstans att börja.
Idag är det Dave Chappelle-dagen i Washington DC.
Borgmästaren bestämde det.
Så i framtiden
på Dave Chappelle-dagen ber jag alla som vill fira den,
att skapa ett otroligt minne för sig själva,
och...eller nån annan.
Tack så mycket.
God natt.
Tack, broder Dave.
Mina barns mor, som hjälper mig och ger mig kraft att göra allt jag gör.
Elaine...
Tack och lov att du finns.
Undertexter: Anna Norman