Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du vet den følelsen av å sitte på kino,
der alle sammen ler av noe som du bare ikke forstår?
Jeg hater alle andre i verden enn deg.
Jeg trodde aldri at transpersoner ville bli hyllet i min levetid,
på eller utenfor lerretet.
Tusen takk for at dere skaper dette øyeblikket.
Jeg trodde aldri at media ville slutte å stille fæle spørsmål...
Hvordan skjuler du penisen din?
...og begynne å behandle oss med respekt.
Du fortalte ikke om det. Som du selv sa, så ville du ikke bli fremmedgjort.
Se hvor langt vi har kommet nå.
Vi er mye bedre representert i statlige organer og i media.
Vi er overalt.
Du vet aldri hva de positive forbildene gjør for andre mennesker.
Det vet du aldri.
For første gang tar transpersoner
hovedrollen i sin egen historiefortelling.
Selv om transsynligheten i våre dager er helt makeløs...
Det er søstera mi!
...blir uforholdsmessig mange transpersoner fortsatt drept.
Det er det paradoksale ved vår synlighet.
Jo mer vi blir sett,
jo mer blir vi krenket.
Jo mer positiv synlighet vi får, jo mer selvtillit får miljøet vårt.
Det setter oss i større fare.
Å gå inn på dametoalettet er en forbrytelse.
Går jeg inn på herretoalettet, så får alle sammen vite det.
Jeg tror at alle i miljøet vårt på et tidspunkt har tenkt over
om dette vil støte bort folk som ikke er klare for det ennå.
Hvorfor har transspørsmål blitt
et av de største stridsspørsmålene i kulturkrigen?
Det at noen har dratt fordel av andres frykt, har fått oss hit vi er i dag.
Du har håpet på den ene siden og frykten på den andre.
Gjennom lang tid tror jeg
at måten transpersoner har blitt fremstilt på skjermen
har antydet at vi er noe som ikke ekte, at vi har mentale lidelser
og at vi ikke eksisterer.
Men her har du meg.
Her er vi, og her har vi alltid vært.
Kom igjen, maestro.
Jeg vokste opp i Mobile i Alabama. Jeg hadde et interessant
første møte med hva det betød å være transkjønnet på TV-skjermen.
Selv om rollefigurene ikke nødvendigvis var identifisert som trans,
tror jeg at de påvirket hvordan jeg så på meg selv som transperson,
og hvordan allmennheten antageligvis så på transpersoner.
Et av de tidlige bildene på det
var rollefiguren Geraldine fra The Flip Wilson Show.
Syng sangen, Ray.
Jeg husker at jeg så det sammen med mora og broren min.
Mora mi likte Geraldine, og hun lo av rollefiguren.
Dette eksisterte innenfor humorens verden.
Men om teamet noen gang var noe med "trans" eller "kjønnsskifte"...
En kjønnsskifteoperasjon!
-En kjønnsskifteoperasjon! -Nettopp.
Jeg må sette meg.
...ble jeg veldig interessert og spisset ørene, men veldig diskret.
Tok deg!
En av de første fiksjonelle transfremstillingene så jeg nok
i The Jeffersons-episoden med Edie Stokes.
Det er meg, Eddie, men nå heter jeg Edie.
At det var?
Se nøye etter.
Hun var vakker, elegant og svart.
Så var det også rollefiguren som George hyret inn
for å spille Edie, slik at Weezie skulle skjønne at han ikke var utro.
Den framstillinga fikk det hele til å virke som en vits,
og den fulgte den samme mobbinga jeg opplevde på skolen.
Hva er det?
"Jeg er ikke sånn", tenkte jeg.
Jeg gikk i kirka hver søndag, fikk bare toppkarakterer og vant talentkonkurranser
med steppe- og jazzdansnummer jeg hadde koreografert selv.
Jeg gjorde det. Det var sånn jeg var,
og mamma ville at jeg skulle lykkes. Hun la opp til det,
men så skrudde jeg på TV og så...
...bilder som ikke passa overens med den personen jeg visste at jeg var.
Det gjorde at jeg hata alt som var trans med meg.
Jeg må gå.
SKUESPILLER OG FORFATTER
Som transpersoner
har vi verdens mest følsomme antenner,
som forteller oss om noen ler med oss...
I telefonkatalogen står du oppført som F. Deveau.
F. står for Frank, vennen. Det er meg.
...eller om de ler av oss.
-Dette er herretoalettet. -Jeg vet det.
Jeg er en kar.
Transvitser? Virkelig?
Hei, Joel. Jeg heter Jackie.
De fleste av oss har god sans for humor, det har vi vært nødt til.
Hvorfor blir jeg arrestert?
En uklassifisert forseelse, sa jeg jo.
Vi vil jo ikke være dem man ler av.
SISTE SENSASJON
-Vent, jeg glemte noe. -Hva?
-Kan du snakke som en kvinne? -Sånn?
-Forferdelig. Klarer du ikke bedre? -Nei.
Alle transpersoner bærer på
en historie om transframstillinger, basert på det de selv har sett.
Coop.
Dennis?
Kan du ikke bo med meg? Jeg kan være kona di.
Det transpersoner egentlig trenger,
er å få se en bredere fremstilling gjennom historien,
slik at de kan finne seg selv der.
Jeg syns det er fascinerende at noen av de aller første filmene
viste transvestittisme.
I filmene får man følelsen av at kvinne- lighet er noe dumt man skal gjøre narr av.
Tenk på den tidsepoken. Transvestittisme var ulovlig da.
De som valgte å bryte med datidens kjønnsnormer,
ble ofte trakassert og arrestert.
JENTE FIKK 12,45 DOLLAR I BOT FOR Å GÅ I HERRETØY OFFENTLIG.
MANN KLEDD SOM KVINNE ARRESTERT
Om vi snakker om dette landet, på kino i USA,
så har vi vært her like lenge som filmen. Du må bare se etter oss.
En av filmene som ofte får æren for
å for første gang ha brukt det man kaller dynamisk montasje.
Det var en film av D.W. Griffith,
som handlet om historien om Judit av Betylia,
en god jødisk kvinne som bodde i Jerusalem
da invasjonshæren kom.
For å redde byen, later Judit som
at hun er en av general Holofernes' konkubiner.
Mens hun er i teltet hans,
tar hun et sverd og hogger av ham hodet.
Noen hevder at dette er en av de første kjente filmene
hvor klippingen av filmen er brukt for å drive historien fremover.
Det er en trans- eller en ikke-binær rollefigur
som figurerer innimellom klippene i historiefortellingen.
Det er som om at bildet av den innklippede transskikkelsen
evnukken som har blitt kastrert eller gjort kjønnsløs, overskygger
oppfinnelsen av filmklippingen.
Det er som om trans og film vokste opp sammen.
Vi har alltid vært til stede på skjermen,
og det er ikke bare tilfeldig.
Det fins en veldig dyp forbindelse der.
Kan vi snakke om D.W. Griffith i et øyeblikk?
EN NASJONS FØDSEL
TILRETTELAGT FOR FILM FRA THOMAS DIXONS ROMAN
Som Missy Elliot ville ha sunget: "Hold an her!"
TIDENES BESTE FILM
Det at D.W. Griffith står på pensumet vårt
uten at vi sier et ord om fremstillingen...
Godt at jeg ikke gikk på filmskole.
For hadde jeg sett En nasjons fødsel
og sett blackface-øyeblikket der en mann hopper ut fra en busk
for å voldta en hvit kvinne... Da hadde jeg slutta på filmskolen.
Det hadde blitt min siste dag.
Ikke bare er D.W. Griffith svært rasistisk,
men han forstår også at du kan bruke mennesker med annen kjønnsidentitet
som vitsen i historien din.
Det er som: "Ja vel, flott, D.W. Griffith, din rasistiske drittsekk,
du fant opp stereotypen på film. Bra jobba."
Hvis du ser på den tidlige stumfilmen A Florida Enchantment,
så fremhever den spørsmål om kjønnsskifte,
og den tar i bruk blackface og mennesker som kler seg som motsatt kjønn.
Det er som en tvillingfascinasjon
som alltid er viklet inn i hverandre på et vis.
I et historisk perspektiv er det interessant
å se på den transmaskuline opplevelsen. Det fantes ikke et transvokabular da.
I A Florida Enchantment spiser hun et frø, og vips, så er hun mann.
Vi så ikke bare kjønnsuttrykk,
men også rasistiske forventninger.
Den hvite personen ble en snobb fra sosieteten,
idealet av hvordan en mann skulle være,
men så ble tjenestepiken tvunget til å ta frøet.
Hun blir til en aggressiv og voldelig tjener.
Selv i den kjønnsoverskridende fantasien
er det fortsatt hvite med blackface
som spiller disse utrolig grusomme versjonene av svarte mennesker.
Det er mange stygge ting gjennom vår historie
som har føltes som overgrep.
Men vi må vite om dem. Vi må lære om dem.
Det fins alle mulige teorier om historien bak svarte menn i drag,
som en nødvendig overgangsrite.
Faren din vil se deg i denne. Prøv den.
-Jeg klarer det ikke, Foxx. -Ok.
Da får du fortsette som middels god komiker, da...
Du får folk til å le på klubben i nabolaget,
-men ingen hvite vil vite om deg. -Da får det bli sånn.
Gjennom historien har svarte menn i USA
blitt framstilt som kjempemaskuline,
nesten med en rovlyst for hvite kvinner.
Unna den hvite damen!
USA har kastrert svarte menn, under slaveriet og Jim Crow-perioden.
De ble lynsja, fikk ofte kjønnsorganene kutta av.
En svart mann iført en kjole gir assosiasjoner til kastrering.
Å nei. Vent. Hvor er den?
Og jeg føler at forholdet mange svarte har hatt til meg
handler om en arv bygget på traumer
på grunn av USAs historie med kastrering av svarte menn.
For enkelte er ikke den svarte mannen truende lenger om han går med kjole.
"Å, nå kan vi le."
Jeg har ikke tall på hvor mange ganger jeg har vært på offentlige steder,
særlig tidlig i overgangsperioden min i New York,
der jeg gikk inn på ei T-banevogn og folk brøt ut i latter.
Som om min eksistens på den T-banevogna bare var en spøk.
Det er en reaksjon jeg tror folk har blitt opplært til å få.
VÅRE VERSTE ÅR
Hei, Al. Det er meg, Thad.
Er det en vits om jeg ikke ler?
Det innbyr til en tanke om at vi bare er komedie,
at vi bare er friker som kler oss ut for å få andre mennesker til å le.
Disse bildene nedvurderer alle kvinner.
Vi ser komikere som kler seg som kvinner for å få jobb i Tootsie...
Jeg er Edward, Kimberly.
...eller rimelig bolig i Bosom Buddies.
Se meg i aksjon, nå.
Dette er hindringer for transpersoner i virkeligheten.
Hallo.
SKUESPILLER, FORFATTER
For meg, som barn på 60-tallet...
Jeg visste ikke hva trans var.
Det jeg visste, var at da jeg tilbrakte tid med min bror og min far,
lo de av The Three Stooges.
The Three Stooges? Virkelig? Jeg liker Lucy, jeg.
KLEDD FOR MORD
Så da jeg så på film og TV, identifiserte jeg meg naturligvis med heltinnen.
Når du er en skeiv ungdom i forstedene,
som dør etter å få litt glamour og du ser Kledd for mord,
så ser du ikke misogynien, du ser bare de vakre bildene og...
...spenningen.
I en scene i filmen
er Angie Dickinson kledd i kremfarger fra topp til tå.
Hun har på beige hansker og ser helt praktfull ut.
Så ser hun en heit fyr, som hun skal sjekke opp.
Hun er svært misfornøyd med ektemannen.
Og så går hun inn i heisen.
Og plutselig...
...står Michael Caine der i en billigparykk,
store solbriller og en trenchcoat.
Han dreper henne.
I dag ville vi kalt det brutalt,
men da jeg var yngre, tenkte jeg: "Jeg er Angie Dickinson. Det er meg.
Jeg vet da faen, jeg."
I flere tiår har Hollywood lært publikum hvordan de skal reagere på transpersoner.
Å, herregud. Nei.
Du har vært et kvinnfolk hele tida?
Et jævla kvinnfolk? Et jævla stygt kvinnfolk, Barzell!
Noen ganger blir de lært at de må reagere på oss med frykt.
Nei, Ronnie! Nei!
At vi er farlige, psykopater og masse- mordere. At vi er avvikere eller perverse.
Hvorfor ellers ville en mann gått med kjole?
Alfred Hitchcock virka besatt av at folk som krysset kjønnsstereotyper,
var mordere.
Hva er det som foregår, Alfred? Fra graven.
Snakk til oss.
Vet du hvorfor han kalles "Buffalo Bill"?
Si det, er du snill. Avisene nevner det ikke.
Det startet som en dårlig vits ved drapsavsnittet i Kansas City.
"Han her liker å flå liggene sine."
Jeg elska Nattsvermeren. Unnskyld.
En flott film og bok. Jeg vet at den er problematisk.
Men når du ser den, og Jodie Foster sier:
Det fins ingen sammenheng mellom trans- seksualitet og vold. De er veldig passive.
Du skjønner at dette ikke er
en transseksuell, en transperson. Det skjønner du.
Men vi er ikke passive.
Hvorfor ikke bare si at vi ikke er psykopatiske mordere?
Vi er ikke seriemordere. Sånn dritt driver ikke vi med.
Jodie.
Den smører seg med krem. Det gjør den når den får beskjed om det.
Familien min betaler for meg. De betaler, uansett løsepengesum.
Jeg skulle til å gjennomgå overgangen,
og tok mot til meg for å si det til en kollega.
Hun er en veldig smart kvinne, en dyktig musiker.
Verdensvant og velutdannet. Hun så på meg og sa: "Som Buffalo Bill?"
Hennes eneste referansepunkt
var en vemmelig, psykotisk massemorder,
som jakter på kvinner for å drepe dem og flå dem,
slik at han kan gå i deres hud for å anta kvinnelig form,
noe som er feministenes argument mot at det fins transkvinner.
De prøver å anta kvinnelig form, og han gjorde det helt bokstavelig talt.
Hvorfor svarer du ikke? Vær så snill!
Hun angrer på det nå.
Hun er sjokkert over at hun sa det,
siden hun kjenner transpersoner, våre problemstillinger og meg nå.
Men dette var hennes eneste referanse- punkt, det eneste bildet å forstå ut fra.
En syk, psykotisk massemorder.
Det gjør virkelig vondt.
Da jeg var ung transkvinne og folk skulle bli kjent med meg,
var et av spørsmålene de stilte: "Har du sett M. Butterfly?"
Jeg tenkte alltid...
René.
La meg beholde klærne på.
Jeg registrerte det som en spion som lot som han var en kvinne.
Det var én av tingene der jeg spurte meg: "Hvorfor spør de meg om M. Butterfly?"
Se på meg.
Fordi jeg er asiat?
Dere ser på det asiatisk-amerikanske bildet på trans.
Det fins ingen andre.
Ifølge en studie gjennomført av GLAAD, oppgir 80 % i USA
at de ikke kjenner noen som er transkjønnet.
Mesteparten av informasjonen amerikanere får
om hvem transkjønnede er og hvordan livet vårt er, kommer fra media.
Hvorfor kan du ikke være mann?
Vi ble fortalt hva vi skulle tenke om oss selv.
Vi blir vanligvis ikke oppdratt i familier med andre transpersoner.
Når vi prøver å finne ut hvem vi er, ser vi til media,
for akkurat som de 80 % som sier de ikke kjenner en transperson,
stemmer det ofte for transpersoner òg. Vi kjenner ingen i vår prosess.
Vi ser til media. Hvem er som oss?
Jeg ble så glad da The L Word sa
at de skulle skrive inn en transmaskulin rollefigur.
Transmenn var en del av lesbemiljøet, og det virka fantastisk.
Max er den første transmaskuline rolle- figuren i flere episoder av en TV-serie.
Går du på hormoner?
Nei.
Ikke ennå.
Så begynner Max på testosteron.
-Ikke gjør det. Slutt. -Slett det.
Ikke rør den jævla PC-en min. Slutt.
Max går fra å være likendes til å bli et rasende rasshøl.
Du er dama mi, og dette er min fest.
-Ikke dans med en annen fyr. -Jeg danser med den jeg vil, for faen.
Man la merke til at jeg var mer frustrert,
men på det nivået...
Det er testosteronet. Det girer meg opp.
Det setter det i et dårlig lys.
Om jeg ikke hadde trent, ville jeg knust trynet på noen.
Jeg var i overgangsperioden min da denne serien gikk,
og dette var problematisk for meg.
For The L Word er en serie om lesbiske.
Det gjør meg trist å se så mange av våre sterke, butche jenter
gi avkall på sin kvinnelighet for å bli mann.
Og de ser på transpersoner gjennom lesbiske briller.
Hvorfor kan du ikke være verdens butcheste butch og beholde kroppen din?
Fordi jeg vil føle meg hel.
Jeg vil at mitt ytre skal passe med mitt indre.
Da gir du avkall på det mest dyrebare i verden.
Hva da? Puppene?
Nei. Å være kvinne.
Det sammenfatter aller best
The L Word-forfatterne og produsentens tilnærming til Max.
De ser at transmenn i økende grad blir del av det lesbiske miljøet
og ser dem som forrædere mot feminismen.
Betyr det... Får jeg jobben?
Velkommen om bord. Velkommen til Intechmode.
Jøss. Takk, mann.
Vi skal ikke heie på Max.
Jøss, så spennende.
Vi skal ikke heie på Max.
Skal du svike oss og begynne å ligge med fienden?
Måten den fikk folk til å føle seg, er en del av vår historie.
Hva vi lærte av den
og hvordan vi framstiller transrollefigurer fra nå av
kan vi i stor grad takke Max for.
Det fins en enkel løsning på nesten alle problemer i transmedia.
Vi trenger bare flere. Da spiller ikke en klossete framstilling nå og da
så stor rolle, for da er ikke det det eneste vi har.
Skal jeg fortelle deg om barndommen? Jeg hadde ingen venner.
Jeg brukte for mye sminke. Alle trodde at jeg var ond. Se på meg nå.
Jeg kan ikke være skurk for alltid.
Jeg så alltid filmer sammen med familien.
Doktor!
Vi så på Soapdish...
Dette er dr. Franz Blau fra kjønnsskifte- klinikken i Bethesda i Maryland.
...men da vi kom til slutten...
Før hun kom til vår lille klinikk, var hun...
...Milton Moorehead fra Syosset på Long Island. Hallo.
Nei!
...ble familien min veldig stille...
Nei!
...fordi det ga dem en bekreftelse på at om jeg valgte en viss type liv...
Hun er en gutt.
...så ble jeg kjeltringen.
Ja, vi visste det.
Eller så ville jeg ikke bli elska.
Jeg var sju eller åtte da.
Og vi snakka vel egentlig aldri om det etterpå, men...
Men jeg husker at mamma dagen etter
prøvde å få meg til å gå med mer maskuline klær.
EDDERKOPPKVINNENS KYSS
Hva har du mellom beina, hæ?
Si det, frøken!
Det er en ulykke.
-Hadde kutta den av om jeg hadde mot nok. -Du hadde fortsatt vært en mann.
Når du er del av et marginalisert miljø,
er ikke det meste på film og TV laget med deg i mente.
Om du er farget, LHBTI, innvandrer eller har en funksjonsnedsettelse,
utvikler du en kritisk forståelse, fordi du forstår
at bildene du ser ikke representerer ditt liv.
Tilgi meg, pappa.
Vent!
Jeg må le, for jeg er ei svart transjente fra Alabama,
og jeg forguder Yentl.
Jeg vet ikke om jeg er i målgruppa for Yentl.
-Velkommen til vår jeshiva. -Fikk jeg plass?
Filmen legemliggjorde lengselen etter å bli sett for den jeg var,
men samtidig passe inn i tradisjonelle rammer, for å klare meg. Sånn var det da.
Sangen "Will Someone Ever Look At Me That Way?" var en favoritt.
Se hvordan han ser på henne
Vil noen noen gang se sånn på meg?
Jeg følte meg knytta til sangen, siden jeg var ei jente ingen anså som ei jente da.
Og nå har noen sett sånn på meg.
Og også Victor Victoria.
En kvinne spiller en mann, som spiller en kvinne?
-Latterlig. -Det er vanvittig.
Så vanvittig at ingen ville trodd det.
I 1982 gikk jeg ut av high school.
Det samme året kom både Yentl og Victor Victoria ut.
Jeg så filmene veldig mange ganger.
-Det er en fyr. -Ja!
Vi er skapninger som ønsker at historiene vi ser skal reflektere oss,
fra hulemalerier til 3D IMAX.
Vi vil se oss selv i en historie.
Adam Torres.
Transmenn har dessverre stort sett har vært usynlige i media.
Først nå begynner vi å se ikke-binære mennesker.
-Mine pronomen er hen, hen sin og hin. -Ok.
Å være usynlig er et privilegium sammenliknet med transfobien
som er skrevet inn for transkvinne-rollefigurer.
-Jeg er en gift mann. -Jeg også.
Men jeg jobber med mange transgutter. Når de ser etter seg selv på skjermen,
ser de nesten ingenting.
-Skynd deg! -Greit!
Foreldrene mine kalte meg Scout, på grunn av Drep ikke en sangfugl.
Jeg identifiserte meg med guttejenter,
siden jeg ikke trodde det fantes noe annet alternativ.
Så jeg tenkte: "Å... Ja, det skjønner jeg."
Jeg ble født tidlig på 80-tallet, så mye av min forståelse for verden
fikk jeg gjennom TV og film.
Just One Of The Guys gikk på TV på lørdager.
-Hvem tror du at du er? Tootsie? -Nei.
Ok, Yentl. Hva vil du bli? Rabbi?
Jeg husker at jeg så Just One of The Guys som veldig liten.
Hun later som om hun er gutt, slik at skrivingen hennes skal bli tatt på alvor.
-Du er ei pen jente. Du kan bli modell. -Bli modell?
Fordi ei pen jente ikke kan ha en hjerne?
De lekte med ideen om at trans
er noe som opptar en plass du ikke nødvendigvis skal ha.
Når jeg så den, ble en del av meg veldig opprømt.
Det der kunne vært... Ja!
Ny hårsveis, dongeribukser og en kul ryggsekk.
Alle vennene vil henge med... Men når jeg forelsker meg, må jeg skynde meg
å bli jente.
-Jeg er ikke det du tror. -Hva skal det bety?
En veldig lang historie.
Konfliktene oppstår på grunn av "løgnen".
Du er homofil.
Jeg er ikke homofil.
I stedet for å bare ta samtalen, som et menneske.
"Jeg må fortelle deg noe om meg. Jeg har pupper."
Hvorfor får du ha pupper?
Er du en demon?
Han er kvinne!
Jeg klarte liksom aldri å forstå hvorfor de valgte å gjøre det sånn.
La oss spille.
Det var virkelig et bemyndigende budskap for kvinner,
pakket inn i en transmaskulin opplevelse, noe som er så innskrenkende.
Han er transseksuell.
Han er ei jævla jente.
Jeg husker spesielt godt at jeg så Jerry Springer-episoden med Reno.
Reno var på Jerry Springer, vennen min.
Ut kommer en vakker, liten svart fyr.
Han sitter der med kjæresten. "Jeg har noe å fortelle deg."
Jeg er jente.
Det overvelda meg.
Er du ei jente?
-Er dette ei jente? -"Dette"?
Hva mener du med "dette"? Ikke vær nedlatende.
Ikke bare var Reno den første transmaskuline jeg så på TV,
det var første gang jeg så noen som var svart og transmaskulin på TV.
Hva kaller du deg selv? Trans?
-Transkjønnet. -Det, ja.
Jeg var i high school-alder og gikk inn og ut av sosialen.
Jeg sofasurfa.
Typisk for en svart, skeiv eller trans i New York da.
Og...
Jeg trodde ikke engang at det fantes andre som meg,
så det var virkelig bemyndigende å se dette med egne øyne, på TV.
Vi ser nok ikke transmenn like ofte som vi ser transkvinner,
for transmenn er ikke like sensasjonelt.
Jeg er en stolt transmann, men jeg vil at folk skal bli kjent med meg
før de finner ut min medisinske historie.
Selvsagt.
Transmenn er heller ikke så gjenkjennelige.
Det hersker en oppfatning om at folk ikke kjenner transmenn,
at de ikke fins, siden folk ikke ser synlige transmenn.
Testosteron. Du kan ikke bare pakke det ned og legge det i en skuff. Ikke sant?
Du kan det, så lenge det ikke har gått ut på dato.
Transkvinner er transmenn overlegne
når man snakker om framstilling i media,
selv om fordelingen av transpersoner er rimelig jevnt fordelt,
akkurat som med ciskjønnede, men vi ser langt flere transkvinner.
Det er fordi kvinner generelt,
derav også transkvinner, er mye lettere å selge.
Jeg ble sjikanert på verste måte på gata i New York tidlig i overgangsperioden min.
Jeg bevæpnet meg. Det ble krigssminken min,
jeg gikk ut og ville føle meg på mitt beste.
Jeg ville jo bli feilkjønna,
og da ville jeg føle meg utrygg på gata. Og sånn var det virkelig.
Jeg måtte pansre meg. Sminken ble en måte å gjøre det på.
Jeg tror at én kvinnes rustning blir en annen kvinnes pryd.
Tenk deg en slags Kardashian-estetikk,
som er kjempefeminin, med store lepper, stort hår og extensions,
og silikoninjeksjoner som skaper kurver.
På en måte kan det være en refleksjon av
en forandring i estetikken skapt av en type homofile menn,
som ofte styler kjendisene.
For dem kan det stamme fra gatedronningene,
som de kjenner fra klubbene,
som igjen tar det fra sexarbeiderne,
som må gjøre kroppen superfeminin for å konkurrere om kunder og dermed overleve.
Snu deg.
De hermer selvsagt etter en eldre versjon av kvinnelighet,
som film og TV har lært dem at menn liker. Det skaper den ultimate syklus.
Men mange vil se på transkvinners fremstilling av kvinnelighet
som noe som forsterker og underbygger
de verste patriarkalske stereotypene av kvinner,
og jeg syns at det er både urettferdig og historieløst
å prakke det perspektivet på folk som bare prøver å overleve.
Søte, gamle mann. Vil du ha en gutt, kan jeg være det.
Vil du ha ei jente, kan jeg være det. Jeg er det du vil.
Virkelig?
Jeg har spilt prostituert 1, prostituert 2, callgirl og hore.
Dette er litt flaut å si, men jeg er jomfru.
Vennene dine trodde at vi ville like hverandre.
Er du jomfru?
Vet du hva?
Jeg tror ikke at du er jomfru.
Og så tror jeg at du er prostituert.
Men...
...samtidig...
...så følte jeg meg begrenset på et tidspunkt.
"Hva er det neste? Fins det noe mer for meg, egentlig?"
GLAAD vurderte 134 episoder av TV-serier
der en transrollefigur ble tatt inn i en gjesterolle,
og det vi fant ut, var at det vanligste yrket
for en transrollefigur var sexarbeider.
-Vil du suge pikken min? -Hva?
Skal jeg ta fram min? Vil du putte den i munnen?
Det stemmer at mange transkjønnede, særlig kvinner, presses til sexarbeid
på grunn av diskrimineringen i arbeidslivet.
Tre ganger så mange transkjønnede er arbeidsledige,
og fire ganger så mange fargede er det.
Det fins kontekstuelle og sosiale årsaker til at noen transkvinner er sexarbeidere,
men når det vises på TV, forklarer man ikke hvorfor.
Det er bare det transkvinner gjør.
Jeg sa: "Få den greia ut av ræva mi, ellers driter jeg på den."
Jeg betaler en formue for å bo i et nabolag
som er trendy om dagen og transete om kvelden.
-Transete? -Transseksuelle.
Skrepper med kjepper. Pupper øverst, baller nederst.
-Jeg skjønner ikke appellen. -Det er litt som kyllingbacon.
Jeg har spilt sexarbeider noen ganger.
Er du en kvinne for kvelden? En kurtisane?
Vet ikke hva du snakker om. Jeg er gudinne og modell.
Vil du på date med meg eller ikke?
Gjerne.
Det er ikke noe galt i å være sexarbeider, men det er ikke alt vi er.
Hei.
Som tidligere sexarbeider kan jeg snakke om det.
Ser du oss bare som én ting...
Så søt du er.
...uten noe liv utenfor det,
vil folk aldri se oss som hele mennesker.
Den forulykkede heter Mark Halsey. Stikkskader.
Mark. En transeprostituert, altså.
Nei, han er bare fiks i tøyet.
Jeg ville si at jeg visste at han var...
Dessverre har Hollywood i mange år, særlig i politi- og sykehusserier,
fortalt historien om transpersonen som offer,
og den faller som regel inn under et par troper.
Én: Noen blir drept fordi de er transkjønnet.
I sykehusseriene kommer de til akutten, siden hormonene tar livet av dem.
Eller så dør hen av en krefttype knytta til biologisk kjønn.
-Vi tror at du har testikkelkreft. -Hva?
Jeg spilte i mange sykehusserier. Jeg døde ofte. De drepte meg.
-Brystkreft? -Jeg beklager. Jeg er virkelig...
Hormonene jeg har tatt har i bunn og grunn gitt meg kreft?
Ja.
Transpersoner dør ikke av de livreddende alternativene de får
mot kjønnsbåsen de blir plasserte i.
Sier du at om jeg blir kvinne,
så kan jeg dø?
Vi dør ikke av det.
Du har prostatakreft.
Jeg fikk roller i Code Black og Chicago Med på samme dag.
Det er puss. Alt det er puss.
-Hva mener du med puss? -Infeksjon.
Det var ganske heftig.
Jeg tok rollene så raskt at jeg ikke forsto at historiene liknet på hverandre.
Begge pasientene fikk kreft.
Det var nesten den samme historien.
Jeg har tilbrakt nesten hele livet i en krig mot mitt eget kjønn.
Typisk at den ene delen jeg ikke kvitta meg med, er den som vil drepe meg.
Jeg døde så mange ganger at jeg mista tellinga.
Den første store rollen var i CSI. Det var en krevende danserolle.
De så meg på audition
og tenkte: "Vi kan bruke Candis
som... Hva sa du? Trans? Ok."
-Kom igjen. -Vår NN er tyngre enn hun ser ut.
Jeg blir rulla ut av badet på båre,
og så sier de: "Så store hender. Se, så store føtter hun har."
Bryster forstørret med plastisk kirurgi.
Der ligger jeg, død, og himler med øynene. Jeg kan ikke tro at jeg må oppleve dette.
Det er en mannlig NN.
Jeg ville sette meg opp og si: "For noe pisspreik.
Det er teit. Gi dere." Skjønner?
"La det gå", tenkte jeg bare.
Hva tror du, Sid? Hatkriminalitet?
Transkjønnet nattklubbdanser drukna i offentlig toalett.
Høres det ut som kjærlighet?
Måten hun døde på. Det var så voldelig og skremmende.
Og av en eller annen grunn var det den historien
manusforfatterne ville skrive, som produsentene ville produsere
og regissører ville regissere.
For det er historien som folk ser i media hele tiden.
Jeg ble oppringt av Ryan Murphy. "Jeg har en idé til en historie. Er du med?"
Jeg sa: "Herregud, Nip/Tuck? Ja, gjerne."
Det var en interessant historie, tenkte jeg. Den var litt vemmelig.
Gi meg en kjønnsskifteoperasjon.
Jeg vil bli mann.
Det var rart for meg å bli gutt igjen foran kamera,
der gikk jeg i parykk med puppene klemt inn.
Det er litt vanskelig med disse store brødene.
Er det noe denne opplevelsen har lært meg, er det...
at penisen ikke skaper mannen. Det er det det som er her inne som gjør.
Jesus.
På mange måter var historiene i den serien
et perfekt eksempel på problematiske framstillinger av transpersoner.
Mamma ville vel ikke latt meg drikke i terapi? Tror du det?
Det er ikke terapi.
Og mora di er ikke her.
Er du pedofil, eller?
Jeg satte inn alarm for å holde monstre ute,
men så viser det seg at det virkelige monsteret var rett foran øynene på meg.
Vi fikk først vite at Ava var trans sist i første sesong.
Jeg tenkte at hun var sprø.
Så forsto vi at hun var trans. Det var avsløringa.
Bit meg.
Hvor hardt?
Har du sagt A, så får du si B.
-Nei! Ikke det. -Vil du bli erobra?
Slike filmscener er svært problematiske, for de sender et budskap til menn
om at alle kvinner lar seg overtale bare man prøver hardt nok.
Hun...
Jeg ser på det som voldtekt. Det er bare en masse...
Det er vanskelig. Det var vanskelig å se på.
Så stopper han, og løper ut.
Hun sier: "Er jeg ikke kvinne nok for deg?"
Så går vi til neste scene. Han kommer inn og sier:
Ava er mann.
Det handlet om dybden på vaginaen hennes, og han er kirurg, og...
Så... Jeg må...
Bare å snakke om dette som transperson, bare...
Det er så voldsomt. Det føles så...
...vanskelig å snakke om. Det er kleint, jeg er på gråten når jeg snakker om det.
Jeg vil gråte når jeg snakker om denne historiefortellingen.
Det er forferdelig. Det er...
Dette skjer med oss.
Det skjer med oss når vi ser på, og jeg syns at...
Jeg lurer på om noen som skrev disse historiene
tenkte på at transpersoner så på. Jeg vet ikke.
Hvem er du?
Jeg var 11 da Boys Don't Cry kom, så jeg så den ikke da,
men den var i datidens ånd.
Hilary Swank, for Boys Don't Cry.
Jeg husker at jeg så Hilary Swank vinne Oscar.
Vi har kommet langt.
Og jeg husker at de spilte av et klipp.
Jeg ble født med denne rarheten, litt som en fødselsskade.
Det er ikke så sjeldent, men legene prøver å fikse det.
Jeg har veldig rare ting også.
Dette var før jeg visste at transmenn fantes. Når jeg har sett filmen nå,
har jeg følt en sterk forbindelse til Brandon.
Å sjanke, eller å broise.
Ikke sant? Å drikke øl, åpne døra for jenter...
Det får han gjøre.
Ingenting kan gå galt om vi er sammen.
Kjæresten min ville være med. Denne måtte jeg se alene.
Hun sa: "Er du sikker?" "Ja, jeg må gjøre det alene."
Jeg dro til kinoen på Carlton, nær Yonge Street i Toronto.
Jeg gikk inn og så filmen, og da ble jeg...
...helt overveldet.
Den ga virkelig gjenklang.
Det tok lang tid før jeg fikk sett den, men da jeg gjorde det...
Skremmende.
Unnskyld. Unnskyld for at du må oppleve dette.
-Vent! -Åpne beltet hans.
Jeg gjør det. Skru av lyset. Jeg gjør det.
Det var veldig tøft å se på.
Det er en svært brutal voldtektsscene,
men det var et øyeblikk før voldtekten som bokstavelig talt var...
...mitt verste mareritt.
Jeg holder deg til du ser!
Se!
La ham være i fred!
Det var mye å skulle bearbeide for en som...
...gjennomgikk noe liknende. Det der må aldri skje.
Det er noe som kan skje. Det må ikke skje.
Etter at jeg så den filmen, tenkte jeg: "Herregud. Jeg kommer til å dø."
Hvor faen er hun?
Jeg hører at folk sier: "Men den er basert på en sann historie."
Men hvorfor er det denne typen historie som blir fortalt om og om igjen?
Hun har ingenting med det å gjøre, John.
Jeg hadde ikke et nært forhold til filmen, siden jeg så dokumentaren først,
og den var grusom.
En slektning oppdaget drapsofrene fredag på bondegåden sør for Humboldt.
Ofrene var Teena Brandon fra Lincoln, Phillip DeVine fra Fairfield i Iowa
og Lisa Lambert fra Humboldt.
Så var det saken om Philip DeVine, som var viska ut av Boys Don't Cry.
Forestill deg frykten du føler når du sitter i naborommet
og hører to mennesker dø. Han må ha visst at han sto for tur.
Det var en svart mann der, som ble drept.
Det var kompisen hans, en venn og en alliert.
Han ble fullstendig utradert fra filmen. Det endret hele filmen for meg.
Ikke sant? Det handler om at svarte blir radert bort.
Man kan ikke ha både skeive transpersoner og svarte der samtidig.
Hva sier det om meg, som svart, skeiv og trans? Bildet av meg blir borte.
De forteller at jeg ikke både kan være svart, skeiv og trans.
Jeg får ikke lov til å være alt samtidig.
I filmen Stonewall, som handler om opprøret i 1969,
ser vi igjen historien bli hvitvasket.
Kom igjen!
Opp, alle homofile!
Stonewall var en bar for prostituerte og gatedronninger.
Det var ingen respektabel bar der hvite, homofile sossegutter gikk.
Sånn var ikke Stonewall, slik jeg har forstått historien.
Folk som ikke hadde noe å tape, som var lei av trakasseringen fra politiet.
På tidlig 70-tall ville ikke
bevegelsen for homofiles rettigheter ha noe med transpersoner å gjøre.
Nå får dere roe dere ned.
Sylvia, Marsha, gatedronninger og de som var femme.
De startet bevegelsen for homofiles rettigheter.
Jeg finner meg ikke lenger i denne dritten! Jeg har blitt banka.
Jeg har fått nesa brukket. Jeg har blitt kasta i fengsel.
Jeg har mista jobben min.
Jeg mista leiligheta mi på grunn av homofil frigjøring,
og så behandler dere meg sånn? Hva faen er det som feiler dere?
Tenk over det.
Assimilasjon er den amerikanske greia, og transpersoner gjør det vanskelig
for noen i det skeive miljøet å bli assimilert. Hva skjer da?
Da sier den delen av det skeive miljøet: "Dere fins ikke."
Noen ganger tror jeg at det er de som føler seg nærest noen som frykter dem
som er mest uregjerlige, og noen av de mest transfobiske reaksjonene jeg vet om
kommer fra homofile menn.
En 26 år gammel soldat kommer hjem fra Danmark,
der legene gjorde ham til kvinne.
Christine Jorgensen fikk faktisk et brev fra en som identifiserte seg som homofil,
og et barberblad lå vedlagt. I brevet sto det:
"Kan du ikke avslutte jobben som legen begynte på?"
Ikke sant?
EKSSOLDAT BLIR BLOND SKJØNNHET
Transehistorien endrer seg i 1952,
når Christine Jorgensen blir kjendis i media over hele verden.
Tusen takk.
Hun var ikke første transperson,
ikke den første som tok operasjon eller tok hormoner,
men hun var den første som ble verdenskjent for å ha gjort det.
Dette var bildet av transkjønnede for en hel generasjon.
Christine Jorgensen var avgjørende.
Hun satte standarden for hvordan man snakket om transidentitet.
Hvordan forklarer du artikkelen som kom ut i New West i jula i fjor?
Den handlet om transseksuelle, og det var fæle historier om kvinner...
...som følte en fantompenis komme tilbake
og fikk psykiske problemer, problemer med urinveiene eller seksuelt,
eller psykiske problemer pga. inngrep som ble gjort uten tilstrekkelig rådgivning.
Der har du svaret ditt. Du brukte ordet "rådgivning".
Det fins klinikker for kjønnsidentitet. De er etterspurt.
Folk snakker alltid om inngrepet. Det er antiklimakset.
-Det gjøres etter alt annet. -For de som gjør det.
De som ikke gjør det, det er de vi leser om i avisene.
-Inngrep. Kutting. Fjerning. Ok? -Det stemmer.
Kirurgien ble fokuset i samtalen om transpersoner i 60 år.
Hva som foregår her, og hva som foregår...
Huden fra penisen brukes til å skape noe som ser ut som en vagina.
-Stemmer det? -Ja.
-Hva følte du om kroppen din da? -Det var ikke min kropp.
-Oppfører den seg som en penis? -Ja.
Når kom du ut? Hva het du? Hvordan så du ut? Hvem har du sex med?
Hvordan kom vi inn på dette?
Snu deg. Kom igjen. Se her, alle sammen.
Det er helt klart en mann.
Du har kommentarer og spørsmål. Vi må få spørre òg.
Hva betalte du for dem? Jeg vil vite hva mine er verd.
Det er som et sirkus.
"Hun er virkelig mann."
"Menn som var kvinner."
Er du mann eller kvinne? Er du intetkjønn? Hva er du?
Reis deg opp. Dytt, dytt. Det koster fem dollar.
Det var sånn det føltes å se på det.
Det var som en bilulykke. Jeg kunne ikke se bort. Jeg så på.
GLAMORØSE KVINNER SOM KANSKJE EGENTLIG ER MENN
Noe inni meg følte et bånd til disse kvinnene, men det var også veldig obskønt.
Hvordan ville en fyr reagere?
-Hvordan reagerer du? -Akkurat nå?
Dere er veldig tiltrekkende.
Men du er ikke klar for å hoppe til køys.
Nei, jeg sier ikke det, men...
Ikke her, iallfall.
Det fins en episode av The Gary Collins Show
med noen vakre transkvinner som var nattklubbdansere på den tida.
Han prøver å være taktfull under intervjuet,
men han sier på en måte: "Jeg så bildene av dere,
og det ser ikke ut som om dere har mannlige kjønnsorgan."
Det er kanskje ikke så galant å spørre, men...
Hva skjer? Hva skjer med den?
Det minner meg på da Caroline Cossey gjestet The Arsenio Hall Show.
Arsenio Hall hadde liknende spørsmål.
Hvordan klarte du å skjule for folk at du hadde penis, når du var stripper?
Jeg stappa den bort, og... stakk den opp i rosenknoppen, faktisk.
Var penisen veldig liten? Det hadde vært vanskelig å stappe bort min.
Det var... Å, herregud.
Det er veldig vanskelig å se på nå.
Kan du få orgasme?
Som de fleste kvinner sier, så avhenger det av mannen.
Å. Ok.
Hun var virkelig grasiøs. Hun hadde humor, hun var vittig.
Jeg skulle ønske at jeg var som henne, tenkte jeg.
Stiller du opp i bladene og kommer med disse kommentarene
for å bevise for deg selv at du er kvinne?
Jeg må ikke bevise for noen at jeg er kvinne. Jeg er det.
Flink jente!
I etterpåklokskapens lys er det tungt å se hvordan de ble utnytta for historiene.
Samtidig var det veldig kult å se vaskeekte transpersoner på TV.
Det eneste med å date heterofile menn og leve sånn
er at de er mer redde for hva vennene deres vil si og tro.
Så mange av disse menneskene er kolosser i miljøet vårt.
Man har kjønnsidentitet. "Hva er jeg? Mann eller kvinne?"
Så har man seksuell orientering. "Hvem elsker jeg?" Det er to ulike ting.
Det var litt av en mulighet for dem. De tjente penger og...
...fikk fortalt sin historie. Og det nådde ut til oss.
Man anslår at én av 40 000 som blir født
faller inn under kategorien "transseksuelle".
Det fins mange andre marginale grupper...
Ville du blitt omtalt slik? Det ville ikke jeg.
Det er viktig for dem der hjemme å høre at det fins andre, og mange av dem,
og at vi har det topp. Ikke alle bor i New York eller San Francisco.
Når de hører på veltalende folk som Leslie og David, så får de både håp og styrke.
Gjennom hele vårt liv har vi sett oss selv
gjennom andre menneskers briller.
Vi har hørt folk analysere oss, beskrive følelsene og tankene våre.
Hva med å snakke om hvorfor Jesse Helms trenger terapi?
Hva i all verden foregår oppe i hodene til medlemmene i KKK?
Om vi skal snakke om situasjonen vår.
Navngir du ikke den som undertrykker deg, kan du ikke kjempe imot, organisere deg.
Vi vil bli hørt. Det samme gjorde borgerrettighetsbevegelsen,
-kvinnefrigjøringsbevegelsen... -Og det gjorde The Joan Rivers Show nå.
Å se transpersoner bli elsket, løftet opp og velansett på film og TV
kan få deg til å gripe inn når du ser en transperson bli trakassert på gata
og sørge for at du forsikrer deg om at transpersoner får styrket menneskeverd.
Er du mann?
-Det går bra. -Nei.
Du skulle ikke finne det ut sånn.
Når alt du ser underbygger vold, utsettes vi for enda større fare.
-Si noe, da. -Ikke rør meg!
Når du ser mange transklipp på rad,
ser du hvor ofte de rundt rollefiguren føler seg sveket eller løyet til.
Men jeg hater egentlig begrepet "avsløring",
siden det forutsetter at det fins noe å avsløre.
Du fortalte meg om foreldrene, søstera di og hobbyene.
Vi snakka om alt i tre timer. Du unnlot å si at du var mann før.
Beklager.
Det underbygger antakelsen om at jeg gjemmer en hemmelighet,
og at jeg har et ansvar for å fortelle det til andre.
Det tar for gitt at den andre kanskje har problemer med det som blir avslørt.
Og at deres følelser er viktigere enn mine.
Pokker.
Eller så blir transpersonen diktet opp
for å understøtte veksten til en heterofil, hvit mann.
I den virkelige historien bak Dallas Buyers Club
fantes ikke rollefiguren Rayon.
Jeg heter Rayon.
Gratulerer.
Drit og dra. Gå tilbake til senga di.
I Dallas Buyers Club
skjerper den heterofile rollefiguren seg.
Er du høy?
Raker ikke deg.
Og han blir en helt.
Folk dør, for pokker.
Og dere er redde for at vi finner et alternativ uten dere.
Rayons rollefigur...
...får et tilbakefall med dop,
blir syk, og dør.
Hen kommer inn med brask og bram
for å vekke denne fyren og bryte med forventningene.
"Ok. Nå har hun gjort det. Han kommer seg.
Drep henne."
Og Oscar-prisen går til...
Jared Leto for Dallas Buyers Club.
Jeg husker at jeg så Jared Leto i hvit smoking og med helskjegg.
Det sto tydelig for meg at verden så ham som en mann i det øyeblikket,
på tross av at Rayon ble portrettert på en vakker og smakfull måte i filmen.
Jeg forsto at det var del av en større historie.
Lili.
Offentligheten tror at transkvinner
er menn med veldig fint hår og fin sminke, som går i kostymer.
Det blir forsterket hver gang
vi ser en mann som har spilt transkvinne utenfor scenen.
Kan jeg komme inn?
Jeg har ingen jobb. Jeg har ingen venner. Livet er over. Jeg må bo med folk.
Etter min mening var Het Ettermiddag
et prima eksempel på problemene med casting av trans, spesielt menn.
I virkeligheten var Elizabeth Eden en bemerkelsesverdig vakker transkvinne.
Og på den tiden, da de skulle lage filmen,
henvendte de seg til en transskuespiller, Elizabeth Coffey Williams,
men de sa til henne at hun liknet en ekte kvinne for mye til å få rollen.
I stedet tok de inn Chris Sarandon,
og det var hans første filmrolle. Den ble han nominert til Oscar for.
Chris Sarandon
for Het Ettermiddag.
Dette har pågått i 40 år.
John Lithgow for Garp og hans verden.
Cillian Murphy for Breakfast on Pluto.
Eddie Redmayne for Den danske piken.
At ciskjønnede menn spiller transkvinner
er direkte forbundet med volden mot transkvinner, mener jeg.
En del av grunnen til at menn dreper transkvinner
er at de frykter at andre menn tror at de er homofile,
og vennene som de frykter fordømmelsen fra,
kjenner bare transkvinner fra media.
Og de som spiller transkvinner, er mennene de kjenner.
Det skjer ikke når transkvinner spiller transkvinner.
Laverne Cox er like vakker og glamorøs utenfor skjermen
som hun er på skjermen.
Det er også Jazzmun, Trace Lysette, Alexandra Billings,
Angelica Ross og så videre.
Når du ser at de fortsatt er kvinner utenfor skjermen,
stikker det hull på ideen om at de er menn i forkledning.
Om jeg spiller en transrollefigur...
Å se på hvem vi egentlig er eller hva vi egentlig vil, kan være skremmende.
Trans er ikke skuespill for meg.
DEN DANSKE PIKEN
Når en som Eddie Redmayne, som kan portrettere en transkvinne veldig godt...
Er jeg pen nok?
Selvsagt er du det.
Det bemerkelsesverdige ved hans rolletolkningen er transheten.
Han klarer å manifestere sine feminine sider
og skape en overbevisende transrolle,
men det reduserer personen, som her levde i virkeligheten,
til en opptreden i transhet, en opptreden i kvinnelighet,
heller enn et helt menneske, som transhet bare er én del av.
Fra dette kvinneåret i filmens verden
skal jeg dele ut en pris for en kategori
der kvinner tradisjonelt sett har hatt vanskelig for å få fotfeste:
Beste birolle.
Men vi kan vel trygt si
at dette året markerer et gjennombrudd i kategorien.
FRYKTENS SPILL
Da Fryktens spill kom,
sa alle: "Ikke røp hemmeligheten. Den er helt vill. Herregud!"
DE FLESTE RØPER IKKE HEMMELIGHETEN
SJOKKERENDE
Du visste det vel?
Å, herregud.
Herregud, nå ble jeg kvalm.
Ikke gå, Jimmy.
Unnskyld. Jeg trodde du visste det.
Spyinga.
SKUESPILLER, FORFATTER, TEATERINSTRUKTØR
Det er følelsesladet å bare snakke om det. Vemmelsen.
Det følte jeg lenge om meg selv.
Føler folk vemmelse? Kommer folk til å...
Ordet "avsky".
Folk må kjempe imot så mye skam, som de må komme seg videre fra.
Så dukker den snikende opp igjen senere. Du tenker: "Hva? Nå igjen?"
Jeg blør.
Det tok meg mange år å forstå
hvor mangelfull den var, for på den tida, da jeg var ti år gammel,
endret bare det å se en vakker kvinne med penis
hele min oppfatning om hva som var mulig.
Jeg vet ikke hva regissøren ville.
Jeg mistenker at han ville skape et empatisk portrett av en transkvinne.
Men slik Psycho skapte ringvirkninger for psykopatiske trans-seriemordere...
KLEDD FOR MORD
...skapte Fryktens spill ringvirkninger
der menn reagerte med oppkast da de så transkvinner.
FAMILIEN GRIFFIN
HANGOVER 2
Hollywood lærer folk at man må spy når man ser en transkjønnets kropp.
ACE VENTURA: JAKTEN PÅ DEN FORSVUNNE DELFIN
Pistolen graver seg inn i hofta mi.
Min favorittfilm var Ace Ventura: Jakten på den forsvunne delfin.
Og så så jeg den på college, midt i overgangsperioden min.
Jeg følte meg nedfor.
Jeg ville ha noe som fikk meg på fote og gjorde meg glad igjen.
Og så kommer slutten...
Å, herregud.
Einhorn er en mann!
Det er en lang scene der han
spyr og fremkaller oppkast, pusser tennene og skraper tunga,
gurgler med munnskyll, han prøver å rense seg selv
etter å ha hatt intimkontakt med en transperson.
Eller en mann. Dette er både homofobisk og transfobisk.
Og når avsløringens øyeblikk kommer...
Gjør han det ved å dra ned skjørtet hennes,
snu henne rundt og avsløre at kjønnsorganene er stappa ned.
Er man transperson, blir andre fysisk uvel.
Slik slutta favorittfilmen min fra barndommen.
Det er interessant spørsmål som tankeeksperiment å gå tilbake
og tenke over hva jeg ville følt nå, som åpen transperson,
om jeg aldri hadde sett et bilde av en som meg i media.
På én side hadde jeg kanskje ikke inter- nalisert følelsen av å være et monster,
blitt redd for å bli avslørt, sett meg selv som noe motbydelig,
som poenget i noens vits.
Jeg kunne kanskje gått på date med en mann uten bildet av menn som spyr.
Men hadde jeg egentlig visst at jeg var trans
om jeg aldri hadde sett kjønnsvariasjoner på skjermen?
Én av tingene jeg slet med som transperson, var:
"Hvem kommer til å elske meg? Hvem vil elske dette?"
Hvil deg, Neo. Svarene kommer.
Siden jeg er åpen trans, tvinger det folk til å se på arbeidene mine
og legge på et transnarrativ,
for jeg lagde ikke The Matrix-filmene med et spesielt transnarrativ i mente.
Noe av det mest slående for meg
er den gurglende understrømmen av raseri
som jeg følte på siden jeg ikke kunne være den jeg var.
Det var ekstremt vanskelig å prøve å finne meg selv i media og film.
Det var noe med Snurre Sprett som aktiverte noe i min transbevissthet,
tanken om forvandling.
Jeg jakter på ganiner
Da jeg vokste opp på 60-tallet,
så jeg mye på TV og film.
Den eneste...
Den eneste positive framstillinga jeg så av noe transfeminint, var Snurre Sprett.
Når Snurre Sprett var "jente",
var han attraktiv og sterk.
Å, Brünnhilde Du er så nuudelig
Ja, jeg vet det
Jeg kan ikke no' for det
Snurre Sprett er en fantasifigur
som eksisterte i rommet mellom meg og hans skaper,
og derfor var han litt mer tilgjengelig for meg og mitt unge sinn.
Jeg så alltid tilbake på den episoden
med munterhet med tanke på forvandlingene som foregikk der.
Og Snurre var jo skikkelig fin. Det likte jeg.
Vil du ikke gjengjelde min kjærlighet?
For min kjærlighet er din
-Det første transpanikk-forsvaret... -Jeg skal drepe den ganinen.
...i tegnefilmform.
Gom, alle stormer!
I retten hos Looney Tunes.
Hva forventa du av en opera? En lykkelig slutt?
"DET VAR ALT, FOLKENS!"
EN DANS PÅ ROSER
Det var først i En dans på roser at jeg følte at mitt liv var på skjermen,
siden jeg var den lille gutten som ville være jente.
Ingen forsto. De visste ikke hva de skulle gjøre med meg.
Jeg vokste opp i Syracuse i New York, et isolert sted, kulturelt sett.
Vi hadde et bibliotek og ei videosjappe,
og det var mine to forbindelser til en større verden.
Kan dere skru ned det bråket der? Jeg prøver å stryke klær.
Jeg var vel seks år gammel. Jeg husker at vi leide Hairspray.
Ok, unge damer. Jeg har snart fått nok av den skjærende musikken.
Og det var noe med Edna Turnblad. Noe var annerledes ved henne.
I Hairspray spiller Divine en cisrollefigur.
Slike små drypp er veldig meningsfullt for en som er ung.
Når du ser på Holly Woodlawn, Candy Darling og Jackie Curtis
i Paul Morrissey-filmer,
så spilte de aldri transrollefigurer. Skuespillerens kjønn blir aldri et tema.
Jeg er ung. Jeg vil leve.
Da jeg var ung og begynte å identifisere meg som skeiv,
ble jeg fengslet av eldre, skeive folk.
Flawless Sabrina var én av de første jeg møtte.
Jeg var 18 og hadde nettopp flytta til New York.
Hun var en eldre dronning,
og...
...jeg ble fascinert av henne, av historien hun tilgjengeliggjorde for meg.
Jeg går bort til dronninga og spør hva hun heter.
"Monique", sier hun.
"Fantastisk, kjære, men hva het du før?"
Da ser dronninga deg rett i øynene og sier: "Det fins ikke noe 'før'."
Filmen The Queen
var høydepunktet fra alle dragballene
hun hadde drevet med siden 1959.
Men på den tida het det "kvinnelig parodi". Det var ulovlig.
Hun ble ofte arrestert.
På 1960- og 70-tallet kunne folk besøke et cinematek
og se vaskeekte transpersoner,
men det var ikke før i 1990
at den gemene hop oppdaget en film der svarte transkvinner var i fokus.
Det var Paris Is Burning.
Du ser den på Channel Seven mellom All My Children og Jeopardy,
Another World, Dallas og alle greiene.
En selskapsveske er et must.
Du må bære noe. Ingen kvinne er trygg om kvelden.
Jeg så Paris Is Burning da jeg var 11,
men jeg forsto vel egentlig ikke
hva jeg så, jeg så bare vakre mennesker på skjermen.
Jeg hørte ikke hva de sa, jeg så bare all lykken og gleden.
Da jeg endelig forsto filmen fullt og helt,
tenkte jeg: "Å, herregud. Dette er søstrene mine, men de sliter virkelig."
Jeg rømte hjemmefra da jeg var 14, og jeg har lært både gode og dårlige ting,
hvordan man overlever i den homofile verdenen. Det er tøft.
Det var så mange ikoniske øyeblikk der jeg endelig kunne se på meg selv
som en transkvinne fra arbeiderklassen i New York.
Jeg er fri som vinden som blåser på denne stranda.
Jeg husker at jeg så Paris Is Burning og ønsket meg slike familiebånd.
Å, herlighet. Nå blir jeg varm og salig igjen.
Jeg oppdaga ballroom-kulturen i 1995. Jeg var 14.
Skolegang. Skole.
Ballroom var noe som ga bekreftelse,
man ble anerkjent og fikk kjærlighet.
Skole.
Jeg har hørt folk si at det ikke fantes transmenn i ballroom på 80- og 90-tallet.
Jo, det gjorde det. Problemet var at man ikke hadde ord for transmaskuline miljøer.
Kan noen komme bort hit?
Jeg elska Paris Is Burning.
Jeg elsker Octavia St. Laurent.
Jeg vil bli noe. Jeg er jo noe, da.
Jeg vil bare bli rik og være noe.
Jeg så meg selv i henne.
Jeg forstår hvorfor det er viktig, særlig for fargede transkvinner,
å jakte på anerkjennelse i en heteronormativ og hvit cisverden.
Jeg var med i House of LaBeija.
Pepper LaBeija. Gi henne litt catwalkmusikk.
Jeg var en del av den familien,
men samtidig følte jeg ikke at jeg var fullverdig medlem da.
Jeg var for opptatt av å være "ekte".
Ta en titt på begge to, og se hvem som er mest ekte.
Jeg måtte ut derfra. Ta et valg.
Ja.
TO TOMLER OPP!
BESTE DOKUMENTAR SUNDANCE-FESTIVALEN 1991
Det fikk blest da de lagde filmen, men ungdommene fikk ingen anerkjennelse.
Jeg følte at hun utnytta oss alle.
Alle, ikke sant.
Jeg fikk ingenting igjen for det.
Hvordan forklarer du da at andre syns at Paris Is Burning er en bra ting?
De ser inn fra utsiden. Paris Is Burning er liksom mottoet deres.
Hva betyr det når man går inn i en kultur man ikke er del av og forteller historier?
Hvordan kan vi være kritiske, slik at vi lærer av det?
Du ser filmen Paris Is Burning,
og hører Madonnas "Vogue". Man tror at Madonna skapte vogue-dansen.
Man har sett popkulturen annektere ballroom om og om igjen.
Det er viktig å huske hvem som kommer fra den verdenen,
og gi dem æren for det.
Jeg kan være kritisk til Paris Is Burning, men jeg er glad for at den fins.
Og jeg elsker filmen.
Skyter du en pil som går høyt,
så hurra for deg.
Det jeg lærte i ballroom-verdenen
var å tillate seg å være storslått. Jeg gjorde alt jeg kunne ut av det.
Jeg lever med mitt nye pronomen, som jeg... "Umerkelig."
Kom hit.
Vet du hvordan det er å møte opp på et sett
og være redd?
Hodet ditt prøver desperat å bli værende i scenen.
Du våkner redd. Du er redd når du legger deg.
Du prøver å finne ut om noen skal avsløre det
den dagen, dagen etter. Når skjer det? Du er bare redd hele tida.
Du har så mye utenpå.
Vi får se hvor mye du har i deg.
Jeg gjorde det jeg måtte. Det kalles overlevelse.
Overlevelse.
Det går fint.
Jeg overlever.
Jeg tenkte aldri at jeg var den eneste.
Du har lyst å bare si det til dem:
"Er ikke vi noe for oss selv?"
Men man lot være. Skulle ønske jeg hadde gjort det. Det hadde vært noe.
SANGER, SKUESPILLER OG ENTERTAINER
Det er så bemyndigende for meg å vite
at det fins folk som tok overgangen flere tiår før meg og fikk lange karrierer.
Ajita Wilsons overgang skjedde midt på 70-tallet.
-Er du ikke sjalu om jeg er med en annen? -Det er del av jobben.
Jobben er mye bedre med en diamant.
Tracy Africa var
en fantastisk modell på 70-tallet,
på esken til Clairol-hårfarge og modell for bladet Essence.
Det er viktig for meg å vite at de svarte transkvinnene gjorde dette,
og hvor mange flere Ajita Wilsons og Tracey Africas som vi ikke vet om,
siden det å leve "umerkelig" var deres måte å overleve på.
Det var ikke før i 2007 at vi fikk se en åpen transkvinne
bli hyllet for at hun var åpen.
Candis Cayne skriver historie med Dirty Sexy Money...
Da min første episode av Dirty Sexy Money kom, samla jeg alle vennene mine.
Jeg var så opprømt for at jeg kom på ABC.
Der satt vi, ti stykker, og tok et glass vin.
Når jeg kommer på skjermen, sier alle: "Ja!"
Og min første replikk var:
Jeg har savna deg.
De gjorde stemmen to oktaver dypere.
-Du har ikke ringt. -Det er ikke bra for deg å være her.
Og alle de høylytte som satt der, sa...
Det var tidenes største sjokk.
-Jeg kommer når festen er over. Ok? -Ja, det gjør du.
De gjorde det på én replikk, slik at man forsto at Carmelita var transkvinne.
Takk og lov for at jeg hadde kjemi med Billy Baldwin.
"Denne historien stjeler showet", sa han.
Grunnen til at jeg gjør dette
er ikke bare for å fortelle transbarn
at alt går fint, men også foreldrene deres.
At det bare er slik noen mennesker er.
Det øyeblikket fikk meg til å forstå at det var mulig for meg å være åpen trans,
at jeg kunne...
...være skuespiller, og...
Det betydde alt.
Noen år senere
ble Chaz Bono nominert for å ha produsert Becoming Chaz i 2011.
Jeg gjør det ikke for å se meg selv på film, men fordi jeg vil hjelpe andre.
Jeg vil gi et ansikt til en sak folk ikke forstår.
Min overgang skjedde ikke før i 2009.
Jeg gjennomgikk
en veldig lang og veldig mørk periode.
Jeg visste at jeg var trans, men følte ikke at jeg kunne gjøre noe med det.
-Jeg vurderte å iscenesette min egen død. -Å, Chaz.
-Hvorfor? -For å gjøre dette uten at noen visste.
Det gode var at jeg kom til et punkt der alt sto klart for meg.
SKAL VI DANSE
Jeg følte at jeg dansa for transmiljøet.
Det var motivasjonen min for å bli værende på det tidspunktet,
for jeg visste at jeg gjennom Skal vi danse traff et mye større publikum
enn noe annet publikum som hadde sett en transperson fram til da.
Det holdt meg virkelig i gang,
og det var tøft, for jeg måtte gjøre noe som jeg ikke var flink til.
Det er ikke så lenge siden at Chaz kom ut,
og det bidro til et kulturelt skifte, og til jobben alle vi andre gjør her.
Jeg er veldig stolt av oss. Vi har kommet så langt.
GLAAD MEDIA-PRISUTDELINGEN
Jeg var på en GLAAD-tilstelning. Manageren min sa:
"Det er en serie på Netflix om et kvinne- fengsel. Det fins en rolle til deg der."
Dette var 2012. Serier på strømmetjenester var ikke stort da.
Jeg tenkte: "Jeg er med i en nettserie på Netflix",
og tenkte ikke at noen ville se det.
Jeg hørte om en ny serie på Netflix.
Jeg visste at skaperne av Weeds sto bak. Dette ville bli bra.
Da jeg så det første gang, så jeg Laverne.
-Unnskyld meg. -For et nydelig hår.
Kom til meg når etterveksten kommer, ok? Jeg skal ta godt vare på deg.
Å følge den rollefiguren gjennom så mange år...
Kompleksiteten, bakgrunnshistorien.
Makten som hun på en måte får.
Blant svarte er frisøren et midtpunkt og en stjerne.
Og så driver en svart transkvinne dette? Det var helt fantastisk.
Vil du virkelig kalle meg dame-mann når jeg har neven full av håret ditt?
Samtidig sitter hun fortsatt inne,
hun er et problem i samfunnet, en fare for samfunnet.
Hun endrer ikke andres liv ved å ordne fangenes hår, liksom.
Gi deg, liksom. Men... hun er en smart kvinne.
Jeg er stor fan, og jeg liker hvordan hun tok det til nye høyder.
For meg var det som å se en transkvinne vinne
mens hun var trans.
Den eneste andre referansen jeg hadde til det
var kanskje Candis Cayne i Dirty Sexy Money.
Kanskje gjesterollene til Alexandra Billings.
Om alle er Guds barn, hvorfor forlot kjæresten min meg etter operasjonen?
Eller Jazzmun.
Jeg tjener, du forklarer. Ikke behandle ham pent.
Eller Lady Chablis.
Ja, baby. Jeg er en bitch, og jeg er stolt av det.
Men ikke i et slikt omfang.
Hun er Emmy-nominert og menneskerettighetsaktivist.
-Et ikon på alle måter... -Laverne Cox!
Å, herlighet.
Jeg har vært velsignet med
alle dem som har empati for rollefiguren jeg spiller,
som så finner ut at de har empati med skuespilleren som spiller henne.
Og det skjer ikke alltid, vil jeg påstå, når ciskjønnede spiller oss.
Første gang jeg så Laverne Cox gikk det nesten rundt for meg.
Så så jeg en annen film.
Hva er det som skjer, sa jeg.
Har vi vunnet kampen uten at noen har sagt noe?
Nå haster det med å finne samhold gjennom nye historier.
Og så så jeg mer. Hva var det som skjedde? Hvordan får ungdommen det til?
Det var i august 2013
at vi spilte inn pilotepisoden av Transparent.
Det var et veldig utradisjonelt sett, en veldig utradisjonell prosess.
Bare antallet transpersoner som jobbet med serien,
som fikk roller som beslutningstakere og fikk innpass i Hollywood.
De var ikke bare konsulenter. De var produsenter.
-Hvorfor tok du meg med hit? -Hva? Fordi det virka gøy.
-Dette er gøy. Du virker morsom. -Gøy?
-Som sexarbeider-morsom? -Nei.
Nå som du nevner det, så betalte jeg for dette.
Faen ta deg, Josh.
Jeg ser rett gjennom deg, og jeg er ikke eventyret ditt.
Jeg er et menneske, ikke det jævla eventyret ditt.
Og Emmy-prisen går til...
...Jeffrey Tambor.
Trace, du sto frem som del av metoo-bevegelsen.
Du ble seksuelt trakassert av Jeffrey Tambor på Transparent-settet.
Jeg sa sannheten.
Og jeg var velsigna, som hadde deg med meg,
og jeg setter så stor pris på deg for at du støtter meg gjennom dette.
-Overrasker det deg at han jobber ennå? -Nei, for vi er trans.
Jeg er vant til at folk ikke vil tro på oss.
Om du velger å egenhendig ta del i
å fortelle historien til et spesielt miljø,
eller du vil hjelpe et miljø med å fortelle sin historie,
så må du forstå hvor privilegert du er,
og du må forstå at livet er annerledes for dem.
Ta vel imot Carmen Carrera.
Jeg satt bak scenen, og Carmen satt og ble intervjuet av Katie.
Så spurte Katie Carmen...
De edlere delene dine er annerledes nå?
Det vil jeg ikke snakke om, for det er veldig personlig.
Og... jeg vet ikke. Jeg vil heller snakke om modelljobbinga,
Jeg vil snakke om at jeg er i W og kanskje Vogue Italia, jeg gjør mye moro.
Jeg viser folk at det fins et liv å leve etter overgangen.
Jeg sto bak scenen og tenkte: "Ok. Nå kjører vi på."
Jeg tror at vi alle ønsker å lære,
og Carmen rygget tilbake da jeg spurte om overgangen hennes.
Deler du de samme følelsene som Carmen?
Ja. Jeg er stolt av at du sa det.
Oppmerksomheten rundt overganger og operasjoner objektiverer transpersoner.
Vi får ikke snakke om våre livserfaringer. Sannheten i transpersoners liv
er at vi ofte blir utsatt for vold. Vi opplever diskriminering
uforholdsmessig oftere enn alle andre.
Når vi fokuserer på overgangen, får vi ikke snakka om sånt.
Fordi man fort kan bli gjort til latter på Twitter,
unngår man gjerne et tema overhodet eller blir reaksjonære, bitre eller sinte.
Katie gjorde motsatt.
Jeg vil lære av dette, ikke bare for min egen del,
men også for å få klarhet i hva som passer seg å snakke om,
og hvordan vi får folk til å føle seg. Det var et eksempel på hva man ikke gjør.
Jentene som kommer nå, har virkelig slagkraft.
Vi forstår at vi ikke har noe å tape. Jeg har alt mista den og den jobben.
Å være ekte og fortelle sannheten vil bare tjene meg.
Hvordan går det?
-Du kom. -Ja. Hei.
-Hvordan går det? -Bra.
Si hva du vil om Caitlyns politiske syn og om at Kardashians ødelegger USA.
I Am Cait handler ikke om Caitlyn.
Å nei.
Den handler om en fantastisk gruppe med transkvinner
som fører en samtale.
Hvilken republikansk kandidat støtter transpersoner mest?
Alle sammen.
De... Du tror ikke at republikanere
hater transpersoner eller homofile. Det slår meg ikke.
Det er veldig problematisk
at transaktivist eller -talsperson Caitlyn Jenner sier det.
Caitlyn Jenner er én konkret person med konkrete erfaringer
som er velstående, hvite, privilegerte.
Jeg er fullstendig uenig i meningene, men programmet hennes gjorde mye bra.
Jeg er så tilpass som jeg er fordi foreldrene mine helt fra begynnelsen av
støtta meg helt og holdent. Dere skal ha ros for å være her.
I en scene snakker foreldre om barna sine.
Har du et transkjønnet barn, bor du med en enhjørning, et helt fantastisk menneske.
Tenk å få være nær en som er så modig, kul og trygg i seg selv.
Avery har vært seg selv siden han var to, egentlig.
-Det er en stor ære. -Det han sier, er helt sant.
Jeg så på denne faren,
og det gjorde vondt, fordi...
Jeg måtte godta at mamma sa: "Jeg vil aldri kalle deg Jen,
for Jen drepte sønnen min."
Det måtte jeg bare godta om jeg skulle overleve, ikke sant?
For å klare å takle at jeg ikke fikk treffe bestemor før hun døde,
siden jeg bare fikk komme hjem om jeg kledde meg som en gutt.
Jeg måtte takle at én av mine beste venner, som jeg talte i bryllupet til,
ikke lar meg møte barna hans.
Jeg må takle sånne ting. Jeg må leve med sånt.
Og det må jeg godta.
Jeg må forstå deres syn og godta det.
Og da jeg så den faren,
som gikk så mye lenger enn jeg trodde var mulig,
så gjorde det vondt. Jeg takla det ikke, for plutselig ble alle de menneskene
som ikke kunne akseptere meg,
selv om jeg visste at det var mulig å gjøre mer enn det...
Hvorfor var ikke mamma som ham? Det spørsmålet stilte jeg aldri før det.
Hvorfor var ikke mamma eller vennene mine som ham,
og så verdien i mine erfaringer?
Den som bærer hovedansvaret for å ikke ha hatt denne visjonen, er meg.
Jeg har aldri sett på meg selv som faren så på barnet sitt.
Jeg har aldri sett på meg selv sånn, sett på meg selv med den type...
...kjærlighet, respekt og beundring som faren hadde for barnet sitt.
Ingen har sett på meg sånn. Hvordan kunne jeg se sånn på meg selv?
Jeg måtte se det. Og nå som jeg har sett det, ønsker jeg meg det.
Marian Wright Edelman sa:
"Barn kan ikke bli noe de ikke kan se."
Det gjelder ikke bare barn. Det gjelder oss alle.
Vi blir ikke et bedre samfunn før vi ser det bedre samfunnet for oss.
Jeg er ikke en del av verden
før jeg ser at jeg tilhører denne verdenen.
Lenge var jeg redd for å være den jeg er,
siden foreldrene mine lærte meg
at det var noe galt med sånne som meg.
Med rollefiguren Nomi satte vi for første gang
en uttalt transperson inn i en historie vi skrev.
Hun var rollefiguren jeg strebet etter å være.
Det er noe som er morsomt med magien som ligger bak
det å skape noe fra løse lufta,
og så bruke det som en støtte for selv å komme deg fram.
Det var det Nomi gjorde for meg.
Jeg er så stolt av Nomi Marks.
Rollefiguren var ikke definert av transheten hennes.
Du er veldig glad i henne.
Forholdet hennes med Amanita overgikk alt jeg noen gang hadde visst
et forhold kunne være. Jeg kunne ikke la være å...
Dette. Hver gang jeg tenker på...
"Nomanita."
Konsentrer dere.
Nå må vi minne verden på hvem vi er.
Kongelige. Men vi bør gå sammen.
Da Pose kom, hadde jeg aldri i min villeste fantasi trodd at historiene...
...ble vist på en plattform som var helt konvensjonell.
Vi har en utfordring til de legendariske barna fra House of Abundance.
Pose er annerledes,
siden historien dreier seg om...
...svarte transkvinner på en konvensjonell TV-kanal.
Dette må gi deg litt tilfredsstillelse. Du vant.
Ingen av oss vinner når en av oss får juling.
Selv en som fortjente juling.
At transpersoner regisserer og skriver for oss, er fantastisk.
Vi følte oss alle inkludert, og vi følte at folk tok oss på alvor.
Og vi var rundt andre som oss selv.
-Jeg burde flytte inn. -Jeg bare sier det.
Det er transpersoner overalt. Som er rådgivere,
som skriver, produserer og regisserer.
Det var med på å skape komplekse historier,
som var vinnende og inspirerende.
Selv sexscenene. Vennen!
Den mest avslappede sexen jeg noen gang har sett en transperson ha på TV.
Det kunne ha gått fryktelig galt, men jeg er glad for at det gikk så veldig bra.
Det har skapt så mange muligheter for miljøet,
så det må komme et øyeblikk der transmaskulinitet må få sin plass.
Det er en del av ballroom, av historien og kulturen.
Ser du på fortida, kan du lære mye om nåtida.
Jeg så at HIV/AIDS, fattigdom, trakassering og vold
var noe de opplevde i 1987, like fullt som i dag.
Når vi vet at 26 transpersoner ble drept i USA i fjor,
og nesten alle var fargede kvinner, så er det viktig at vi minnes
de vi har lært så mye fra, de som har bidratt så mye til bevegelsen vår.
Filmer får oss av og til til å føle noe.
Noen ganger ønsker vi å bli endret av en film.
Men endringen må finne sted på ordentlig, i vår tid.
Når jeg tenker på Pose, og at én av skaperne er Ryan Murphy,
og deretter på Nip/Tuck, blir jeg glad. For jeg tror at folk kan utvikle seg.
Jeg tenker på Janet Mocks intervju med Oprah.
Det er interessant at det tok deg den tiden det tok deg
å føle deg komfortabel med å fortelle historien din.
Veldig annerledes enn Oprahs intervju med Lea T.
Lea T. ble født som gutt.
Folk kan utvikle seg. Både momentet og bevisstheten kan forskyves og snus.
FOR Å SPILLE TRANSKJØNNET, MÅTTE SANDRA CALDWELL ÅPNE SEG OM HVEM HUN VAR
Jeg kom ut i New York Times.
Og se på meg nå. Det var så skremmende.
Så fikk jeg møter med ABC og NBC,
og ja, Fox også.
Hvem skulle trodd det?
For første gang...
Her kommer den følelsesladede biten. Jeg sa det høyt og tydelig for første gang
på en audition. At jeg er transkvinne.
Mamma er så fornøyd, for nå kan hun puste.
Hun sa: "Ingen kommer til å gjøre noe mot deg igjen. Nå er alt bra."
Ikke helt, mamma. Du vet. Vi har fortsatt en jobb å gjøre.
VENDEPUNKTET FOR TRANSKJØNNEDE
Vi må alltid utvise en viss skepsis når noen få trekkes fram,
mens flertallet fortsatt sliter.
Transpersonen på den røde løperen
eller transrollefiguren på TV og på film,
slike framstillinger av transhet kan vekke sinne hos en seer.
Og seeren har ikke tilgang til rollefiguren, men til mennesket på gata.
Det gjør det særlig viktig for oss
å jobbe videre for rettferdig fordeling.
Ellers løfter vi bare noen få inn i makteliten,
uten å jobbe for å rive i stykker systemene
som er ansvarlige for at de fleste transpersoner ikke har noe å leve av.
Vi har fortsatt en stor jobb å gjøre,
og vi kan ikke tro at revolusjonen er over bare fordi
transpersoner er representert rundt oss.
Det er den ikke. Alt kan brått endres igjen.
De positive bildene
kan bare bidra til å endre forholdene for transpersoner
når de er del av en mye større bevegelse for endringer i samfunnet.
Å endre framstillinga er ikke målet.
Det er bare middelet for å nå målet.
Jeg lurer på om folk som elsker seriene og ser på dem vil hjelpe transpersoner i nød
og jobbe mot holdninger som stempler oss som syndebukker,
som diskriminerer og dehumaniserer oss.
For før det skjer, vil ikke all energien fra kinolerretet være nok
til å gjøre livet til transpersoner utenfor lerretet bedre.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen