Downloaded from YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Știi cum e ‎când te afli într-o sală de cinema
‎și toată lumea râde, ‎dar tu nu te prinzi deloc?
‎Îi urăsc pe toți ceilalți, ‎în afară de tine.
‎Nu credeam că voi trăi într-o lume ‎cu persoane transgender aclamate.
‎Pe ecrane și nu numai.
‎Vă mulțumesc tare mult ‎pentru acest moment!
‎N-am crezut că presa va înceta ‎să mai pună întrebări groaznice...
‎Cum îți ascunzi penisul?
‎...și că ne va trata cu respect.
‎Ai ținut totul secret ‎fiindcă n-ai vrut să fii văzută diferit.
‎Uitați cât de mult am progresat!
‎Avem expunere mult mai mare ‎în stat, în presă.
‎Suntem peste tot.
‎Nu știi niciodată cum îi ajută ‎aceste imagini pozitive pe alții.
‎Nu știi niciodată.
‎Persoanele transgender ‎sunt pentru prima dată
‎personajele principale ‎în propriile povești.
‎În acest moment, când există ‎vizibilitate fără precedent pentru noi...
‎Aia e sora mea!
‎...persoanele transgender ‎sunt în continuare ucise în număr mare.
‎Acesta este paradoxul expunerii noastre...
‎Cu cât suntem mai vizibili,
‎cu atât suntem mai siluiți.
‎Cu cât apare mai multă expunere pozitivă,
‎cu cât comunitatea prinde ‎mai multă încredere,
‎cu atât crește pericolul pentru noi.
‎Dacă mă duc la toaleta femeilor, ‎e o infracțiune.
‎Dacă mă duc la bărbați,‎ ‎toată lumea știe.
‎Cred că toți din comunitate au trecut ‎prin momente când s-au întrebat:
‎„Asta-i va înstrăina ‎pe cei care nu sunt pregătiți?
‎De ce chestiunea persoanelor transgender ‎a devenit
‎așa de importantă ‎în conflictele culturale?
‎Valorificarea fricii oamenilor
‎ne-a adus în starea în care ne aflăm acum,
‎în care există speranță pe de o parte, ‎iar pe de alta, frică.
‎Cred că, mult timp,
‎felul în care au fost reprezentate ‎persoanele transgender pe ecran
‎a sugerat că nu suntem reali,
‎că suntem bolnavi mintal,
‎că nu existăm.
‎Și totuși, iată-mă!
‎Iată-ne! Am fost mereu prezenți.
‎Haide, maestre!
‎E interesant ‎că, crescând în Mobile, Alabama,
‎și având primele interacțiuni ‎cu ce înseamnă să fii transgender
‎prin intermediul televiziunii,
‎chiar și atunci când personajele ‎nu erau neapărat transgender...
‎ACTRIȚĂ
‎...ele influențau ‎cum mă vedeam ca transgender
‎și părerea pe care și-o forma ‎publicul cu privire la comunitate.
‎Una dintre primele imagini a fost
‎personajul Geraldine ‎din ‎The Flip Wilson Show.
‎Cântă, Ray!
‎Îmi amintesc că mă uitam ‎cu mama și cu fratele meu,
‎iar mama o iubea pe Geraldine ‎și râdea de personajul acela,
‎deci subiectul exista ‎doar în sfera umorului.
‎Dar, de fiecare dată când se vorbea ‎despre transgender, schimbare de sex...
‎Operație de schimbare de sex?
‎- Operație de schimbare de sex! ‎- Așa.
‎Mai bine mă așez.
‎...mă arătam foarte interesată
‎și mă aplecam ușor în față, ‎dar foarte discret.
‎Te-am prins!
‎Cred că una dintre primele reprezentări ‎transgen într-un context fictiv
‎a fost în episodul ‎cu Edie Stokes din ‎The Jeffersons.
‎Sunt eu, Eddie, doar că acum sunt Edie.
‎Poftim?
‎Uită-te bine!
‎Era frumoasă, elegantă și de culoare.
‎Dar tot atunci a apărut personajul angajat ‎de George
‎ca să se dea drept Edie, ‎ca să nu creadă Weezie că-i pune coarne.
‎Am resimțit acea reprezentare ‎ca pe o glumă,
‎același tip de hărțuire ‎cu care mă confruntam eu la școală.
‎Ce e asta?
‎M-am gândit: „Eu nu-s așa.”
‎Mergeam duminica la biserică,
‎luam doar zece ‎și câștigam concursuri de talent
‎cu numere de step‎ ‎și de jazz ‎cu coregrafie proprie.
‎Serios.
‎Așa eram eu, iar mama voia să am succes ‎și m-a crescut în ideea asta.
‎Apoi porneam televizorul și vedeam...
‎aceste imagini care nu se potriveau deloc ‎cu cine eram eu.
‎Așa că ele m-au făcut ‎să mă urăsc ca persoană transgender.
‎Trebuie să plec.
‎ACTRIȚĂ, SCENARISTĂ
‎Ca persoană transgender...
‎diferențiezi cel mai bine
‎dacă cineva râde cu tine...
‎În cartea de telefoane ‎apare numele F. Deveau.
‎„F” vine de la „Frank”, dragule. Eu sunt.
‎...sau de tine.
‎- Aici e toaleta bărbaților. ‎- Știu.
‎Sunt bărbat.
‎Glume despre persoane trans?
‎Bună, Joel! Sunt Jackie.
‎Majoritatea avem simțul umorului. ‎A trebuit să ni-l dezvoltăm.
‎De ce mă arestezi?
‎Ți-am spus, ‎se numește un delict neclasificat.
‎Dar nu vrem să fim ținta glumelor.
‎- Stai, am uitat ceva. ‎- Ce?
‎- Poți vorbi ca o femeie? ‎- Așa?
‎- E groaznic. Mai bine nu poți? ‎- Nu.
‎În fiecare persoană transgen regăsim
‎istoria reprezentării comunității trans, ‎compusă din ce a văzut fiecare.
‎Coop.
‎Dennis?
‎MICUL OM MARE (1970)
‎Ce-ar fi să locuiești cu mine ‎și să-ți fiu eu soție?
‎Persoanele transgender au nevoie
‎de o istorie mai amplă ‎a acestei reprezentări...
‎ca să se poată regăsi în ea.
‎Mi se pare fascinant ‎că unele dintre primele secvențe video
‎au fost cu travestiuri.
‎Când te uiți la ele, ‎condiția femeii pare o prostioară
‎care merită luată în râs.
‎În acea perioadă istorică, ‎travestiul era ilegal,
‎deci persoana care hotăra să depășească ‎așteptările de gen în viața reală
‎era adesea hărțuită și arestată.
‎O FATĂ A FOST AMENDATĂ CU 12,45$ ‎FIIND ÎMBRĂCATĂ CA UN BĂRBAT
‎POLIȚIA ARESTEAZĂ ‎UN BĂRBAT ÎMBRĂCAT ÎN FEMEIE
‎În țara asta, ‎de când există cinematografie...
‎ACTRIȚĂ, PROFESOARĂ
‎...am existat și noi, ‎doar trebuie doar să privești atent.
‎JUDITH OF BETHULIA ‎REGIZOR: DW GRIFFITH (1914)
‎Se spune că montajul dinamic ‎ar fi fost folosit
‎pentru prima oară în acest film.
‎ISTORIC
‎E vorba despre un film de DW Griffith
‎care spune povestea ‎lui Judith din Bethulia,
‎o evreică bună ‎care locuiește în Ierusalim,
‎unde apare armata invadatoare.
‎Judith, ca să salveze orașul,
‎se preface a fi una dintre concubinele ‎generalului Olofern.
‎Când se duce în cortul lui...
‎ia o sabie și-i taie capul.
‎Unii susțin că e unul dintre primele filme
‎în care montajul e folosit ‎pentru progresul poveștii.
‎Există un personaj transgender ‎sau de gen non-binar
‎care tot apare ‎înainte și după tăierea firului poveștii.
‎E de parcă imaginea ‎trupului transgender tăiat,
‎trupul eunucului castrat sau efeminat, ‎care a fost tăiat,
‎e în fruntea invenției tăierii cadrului.
‎Parcă persoanele trans și cinematografia ‎au evoluat împreună.
‎E de parcă am fost mereu prezenți ‎pe marile ecrane,
‎și nu printr-o coincidență.
‎E o legătură strânsă și profundă.
‎CINEAST
‎Putem vorbi despre DW Griffith?
‎DW GRIFFITH PREZINTĂ ‎NAȘTEREA UNEI NAȚIUNI
‎ADAPTAREA ROMANULUI THE CLANSMAN ‎DE THOMAS DIXON
‎Cum ar spune cântecul lui Missy Elliot: ‎dăm puțin înapoi.
‎CEL MAI BUN FILM DIN ISTORIE
‎Faptul că DW Griffith e studiat și predat
‎fără a se spune o vorbă ‎despre reprezentarea...
‎Mă bucur că n-am făcut școala de film.
‎NAȘTEREA UNEI NAȚIUNI
‎Dacă aș fi văzut ‎Nașterea unei națiuni,
‎cu scena în care cel pictat ‎cu negru pe față sare din tufiș,
‎încercând să violeze o femeie albă, ‎atunci mi-aș fi încheiat studiile acolo.
‎Ar fi fost ultima mea zi acolo.
‎NAȘTEREA UNEI NAȚIUNI REÎNVIE KKK
‎DW Griffith ‎nu doar că e incredibil de rasist,
‎dar înțelege că-i poți transforma ‎pe cei cu neconformitate de gen...
‎JUDITH OF BETHULIA ‎REGIZOR DW GRIFFITH (1914)
‎...în subiectul de râs al poveștii.
‎REALIZATOARE DE FILM
‎„Grozav, DW Griffith, ‎rasist nenorocit ce ești!
‎Ai inventat stereotipul în filme. Bravo!”
‎Dacă urmărești filmul mut ‎A Florida Enchantment,
‎observi că aduce în atenție ‎ideea schimbării de gen...
‎și ideea de a avea persoane pictate ‎pe față cu negru și travesti laolaltă.
‎Aceste fascinații îngemănate
‎care apar mereu îmbârligate.
‎E interesant să privești lucrurile istoric ‎referitor la experiența transmasculină.
‎ACTOR
‎În primul rând, pe vremea aia ‎nu exista vocabularul necesar.
‎În film, ea mănâncă o sămânță ‎și imediat se trezește bărbat.
‎Deci nu e vorba ‎doar de exprimarea de gen...
‎ci și de așteptările rasiale.
‎Persoana albă ‎devine un dandy din înalta societate,
‎cum ar trebui să fie bărbatul ideal.
‎Apoi, slujnica e obligată ‎să înghită o sămânță.
‎Ea devine un valet agresiv și violent.
‎În această fantezie de depășire a genului,
‎încă există personaje albe ‎pictate cu negru pe față
‎care joacă versiuni oribile ‎ale oamenilor de culoare.
‎Sunt multe lucruri urâte legate ‎de istoria noastră
‎care par niște atacuri.
‎Dar cred că trebuie să le cunoaștem. ‎Să învățăm din ele.
‎FAIMOS CA UN ALB (2017)
‎Există tot felul de teorii ‎cu privire la istoria
‎comedienilor de culoare ‎care fac travesti...
‎în ideea în care e un ritual.
‎Tati ar vrea ‎să te îmbraci cu asta. Încearc-o!
‎- Nu pot face asta, Foxx. ‎- Bine.
‎Păi, cred că vei rămâne ‎un comedian de nivel mediu...
‎Vei face ravagii în cartier, ‎dar albii nu vor ști cine ești.
‎Așa să fie.
‎Istoric vorbind, ‎bărbații de culoare din America
‎au fost adesea portretizați ‎drept hipermasculini,
‎aproape ca niște prădători ‎față de femeile albe.
‎Ia laba de pe doamna albă!
‎Există o istorie ‎a bărbaților de culoare castrați,
‎la propriu, ‎în timpul sclaviei și a legilor Jim Crow,
‎când erau linșați ‎și li se tăiau organele genitale.
‎Deci un bărbat de culoare îmbrăcat ‎în rochie e ca un fel de castrare.
‎Nu. Stai! Unde e?
‎Și simt că legătura pe care multe persoane ‎de culoare au avut-o cu mine
‎a avut de-a face cu trauma moștenită
‎din perioada castrării ‎bărbaților de culoare din America.
‎Pentru unii, dacă-l îmbraci ‎pe bărbatul de culoare în rochie,
‎elimini amenințarea.
‎„Acum putem râde.”
‎Nici nu știu de câte ori mi s-a întâmplat ‎să fiu într-un spațiu public,
‎mai ales la începutul tranziției, ‎în New York,
‎să urc în metrou ‎și oamenii să înceapă să râdă.
‎De parcă existența mea ‎în acel metrou era o glumă.
‎Cred că oamenii au fost educați ‎să aibă reacția asta.
‎FAMILIA BUNDY (1994)
‎Bună, Al! sunt eu, Thad.
‎PRODUCĂTOR MEDIA, SCRIITOR
‎Dacă nu râd, mai e o glumă?
‎ÎNCURCĂTURI SENTIMENTALE (1994)
‎Chestiunea este tratată ‎de parcă am fi subiect de comedie,
‎de parcă am fi niște ciudați,
‎care se îmbracă așa ‎ca să-i facă pe alții să râdă.
‎Imaginile astea le discreditează ‎pe toate femeile.
‎Și vedem comedieni care se îmbracă ‎în femei ca să fie angajați, în ‎Tootsie...
‎Sunt Edward, Kimberly.
‎...sau ca să obțină locuințe, ‎ca în ‎Bosom Buddies.
‎Vezi cum mă descurc!
‎Astea sunt obstacole reale ‎pentru persoanele transgen.
‎Bună!
‎Eu...
‎Copilărind în anii ''60...
‎nu știam ce înseamnă transgender.
‎Dar știam că, atunci când petreceam timpul ‎cu fratele și cu tatăl meu...
‎ei râdeau de ‎The Three Stooges.
‎The Three Stooges,‎ serios? ‎Mie-mi place ‎I love Lucy.
‎PREGĂTIT PENTRU A UCIDE (1980)
‎Evident, când mă uitam ‎la filme și la seriale,
‎mă regăseam în eroină.
‎Când ești un copil excentric din suburbii,
‎care-i topit după eleganță ‎și urmărești ‎Pregătit pentru a ucide,
‎nu observi misoginia, ‎vezi doar frumusețea în mișcare...
‎și suspansul.
‎Este o secvență
‎în care Angie Dickinson ‎e îmbrăcată toată în crem
‎și are mănuși bej, ‎iar rezultatul îți taie respirația.
‎Vede un tip sexy ‎și are de gând să-l agațe.
‎E foarte nefericită cu soțul ei.
‎Apoi urcă în lift...
‎și deodată...
‎apare Michael Caine, ‎cu o perucă ieftină...
‎cu ochelari de soare mari și cu trenci...
‎și o ucide.
‎Când vedem asta acum, ‎ne gândim: „E atroce”.
‎Dar, când eram copil, mă gândeam: ‎„Eu sunt Angie Dickinson.
‎Așa...
‎Nu știu ce mama naibii.”
‎Decenii la rând, ‎Hollywoodul a învățat publicul
‎cum să reacționeze la persoanele transgen.
‎Dumnezeule, nu!
‎Deci tu erai gagică, Barzell?
‎O gagică nenorocită? ‎O gagică urâtă, Barzell!
‎Uneori, publicul a fost învățat ‎să reacționeze cu frică.
‎Nu, Ronnie! Nu!
‎Că suntem periculoși, ‎că suntem psihopați, ucigași în serie,
‎că suntem anormali sau perverși.
‎Altfel, de ce ar purta un bărbat rochie?
‎Alfred Hitchcock pare obsedat
‎de cei care depășesc ‎stereotipurile de gen
‎în roluri de criminali.
‎Care-i treaba, Alfred?
‎Din mormânt.
‎Vorbește cu noi!
‎Știi de ce i se zice „Buffalo Bill”?
‎Te rog, spune-mi! ‎Ziarele nu vor să dezvăluie.
‎Totul a început ca o glumă proastă ‎la Omucideri în Kansas.
‎„Ăstuia-i place să-și jupuiască pizdele.”
‎Am adorat ‎Tăcerea mieilor.‎ Scuze.
‎Filmul e grozav, cartea e grozavă. ‎Știu că e problematic.
‎Dar când am văzut filmul, ‎iar Jodie Foster a zis:
‎Nu există nicio corelație stabilită ‎între transsexualitate și violență.
‎Sunt pasivi.
‎Bine, dar înțelegi că el nu e...
‎Nu e o persoană transgen.
‎Înțelegi asta.
‎Da, dar nu suntem pasivi.
‎De ce nu poți spune ‎că nu suntem criminali psihopați?
‎Nu suntem ucigași în serie.
‎Nu facem așa ceva.
‎Jodie.
‎Se dă cu loțiune pe piele. ‎Se dă când i se spune.
‎Domnule, familia mea va plăti. ‎Orice răscumpărare ar fi, ar plăti-o.
‎Urma perioada de tranziție
‎și mi-am făcut curaj ‎să-i spun unei colege de-ale mele.
‎E o femeie foarte deșteaptă, ‎o muziciană talentată,
‎educată, versată.
‎M-a întrebat: „Ca Buffalo Bill?”
‎Singurul ei punct de referință era
‎un ucigaș în serie dezgustător ‎și psihopat,
‎care vânează femei ‎pentru a le ucide, a le jupui pielea
‎și a le purta corpurile, ‎însușindu-și forma feminină.
‎Este exact argumentul feminist ‎împotriva femeilor transgen:
‎că încercăm să ne însușim forma feminină, ‎lucru pe care el îl făcea la propriu.
‎De ce nu-mi răspunzi? Te rog!
‎Acum regretă întrebarea.
‎E îngrozită de faptul că a spus asta,
‎fiindcă acum știe persoane transgen, ‎știe chestiunea și pe mine.
‎Dar faptul ‎că singurul ei punct de referință,
‎singurul model ca să înțeleagă
‎a fost un ucigaș în serie psihopat ‎și bolnav...
‎Asta doare. Chiar doare.
‎Ca tânără transgender, ‎când ajungeau oamenii să mă cunoască...
‎mulți mă întrebau...
‎ACTRIȚĂ, PRODUCĂTOARE
‎„Ai văzut ‎M. Butterfly?”
‎Iar eu rămâneam mereu așa...
‎René, permite-mi să rămân îmbrăcată.
‎L-am privit ca pe un spion ‎care se prefăcea a fi femeie.
‎Dar îmi venea mie să întreb:
‎„De ce mă întrebi de ‎M. Butterfly?”
‎Uită-te la mine!
‎Fiindcă sunt asiatică?
‎Eu sunt modelul ‎persoanei transgen de origine asiatică.
‎Alta nu există.
‎Conform unui studiu GLAAD, ‎80% dintre americani
‎nu cunosc persoane transgender.
‎Deci majoritatea informațiilor ‎pe care le găsesc
‎cu privire la persoanele transgender, ‎la viețile noastre,‎ ‎vin din media.
‎De ce nu te porți ca un bărbat?
‎Persoanele transgender ‎sunt în aceeași situație.
‎De obicei, nu suntem crescuți ‎în familii cu alte persoane transgen,
‎așa că încercăm să ne dăm seama ‎cine suntem și ne ajutăm de media.
‎Suntem la fel ca 80% dintre americanii ‎care nu cunosc o persoană transgen.
‎Nici noi nu știam una când ne căutam,
‎așa că încercam ‎să ne ajutăm de media: „Cine e ca noi?”
‎M-a entuziasmat anunțul ‎The L Word
‎că va include un personaj transmasculin ‎în serial.
‎Bărbații transgen erau incluși ‎în comunitatea lesbiană și părea grozav.
‎Max e primul personaj transmasculin
‎care apare recurent într-un serial.
‎Iei hormoni?
‎Nu.
‎Încă nu.
‎Apoi, Max începe să ia testosteron.
‎Nu face asta!
‎- Gata! ‎- Șterge!
‎Nu-mi atinge calculatorul! Gata!
‎Max se transformă dintr-un personaj drăguț ‎și plăcut într-un mare bou.
‎Ești iubita mea, ‎iar asta e petrecerea mea.
‎N-ar trebui să dansezi cu altul.
‎O să dansez ‎cu cine dracu' vreau să dansez.
‎ACTOR
‎Te gândești: „Da, sunt mai nervos”.
‎Dar chiar în halul ăla...
‎E de la testosteron. Parcă mă ațâță.
‎Îl pune într-o lumină proastă.
‎Simt că, dacă n-aș face exerciții, ‎aș vrea să sparg fața cuiva.
‎Fiind în perioada de tranziție ‎când am văzut serialul,
‎mi s-a părut problematic.
‎The L Word ‎este un serial cu lesbiene...
‎Mă întristează să văd ‎atât de multe fete băiețoase
‎care vor să fie bărbați.
‎...așa că persoanele transsexuale ‎sunt privite din perspectiva lesbienelor.
‎De ce nu poți rămâne la fel de băiețoasă ‎și să-ți păstrezi corpul așa?
‎Fiindcă vreau să mă simt întreg.
‎Vreau ca exteriorul ‎să se potrivească cu interiorul.
‎Vei renunța ‎la cel mai prețios dar din lume.
‎Care? Țâțele?
‎Nu, condiția de femeie.
‎Cred că asta rezumă
‎felul în care scenariștii și producătorii ‎au abordat personajul.
‎Bărbații transgen tot mai numeroși ‎din comunitatea lesbiană
‎erau văzuți ca trădători ai feminismului.
‎Asta înseamnă... că sunt angajat?
‎Bun venit, Max! Bun venit la Intechmode!
‎Mersi, omule!
‎Intenție e să nu ținem cu Max.
‎Ce palpitant!
‎Suntem încurajați să-l urâm.
‎Ne trădezi și te dai cu dușmanul?
‎Trăirile provocate ‎fac parte din istoria noastră.
‎Ce am învățat din asta...
‎ACTOR, ACTIVIST
‎...și felul în care înfățișăm ‎personajele transgen acum
‎se datorează în mare parte lui Max.
‎Există o soluție simplă la aproape ‎toate problemele privitoare la expunere.
‎Trebuie mai multă expunere și, astfel, ‎reprezentările stângace ocazionale
‎n-ar mai conta așa de mult, ‎căci n-ar exista doar ele.
‎Vrei să știi despre copilăria mea? Bine. ‎N-am avut prieteni, da?
‎Mă dădeam cu prea mult machiaj. ‎Copiii mă credeau rea.
‎Iată-mă acum! Asistenta Nan. ‎David, nu pot fi mereu personajul negativ.
‎Mă uitam mereu cu familia la filme.
‎Doctore!
‎Ne uitam la ‎Regina telenovelelor...
‎El e dr. Franz Blau,
‎de la clinica pentru schimbare de sex ‎din Bethesda, Maryland.
‎...dar, când a ajuns la final...
‎Înainte să vină la clinica noastră, ‎ea era...
‎Milton Moorehead ‎din Syosset, Long Island. Bună!
‎Nu!
‎...familia mea n-a mai zis nimic...
‎Nu!
‎...fiindcă asta le-a confirmat ‎că, dacă alegeam o anumită viață...
‎E băiat.
‎...aveam să fiu personajul negativ.
‎Da, știam asta.
‎Sau n-aveam să fiu iubită.
‎La vremea aceea, ‎aveam șapte sau opt ani...
‎După aia, nu am vorbit niciodată ‎despre asta...
‎dar țin minte că, ziua următoare, ‎mama încerca
‎să mă facă să port haine mai masculine.
‎Ce ai între picioare?
‎Spune-mi, domniță!
‎E un accident.
‎- Dacă aș avea curaj, l-aș tăia. ‎- Tot bărbat ai rămâne.
‎Bărbat!
‎Când faci parte ‎dintr-o comunitate marginalizată,
‎majoritatea filmelor și serialelor ‎nu-s create avându-te pe tine ca model.
‎Dacă ești o persoană de culoare, ‎dacă aparții comunității LGBTQ,
‎dacă ești imigrant, ‎dacă ai un handicap,
‎dezvolți o conștientizare critică ‎fiindcă înțelegi
‎că imaginile ‎pe care le vezi nu te reprezintă.
‎Iartă-mă, tată!
‎Stai!
‎Chicotesc fiindcă-s o femeie transgen ‎de culoare din Alabama și ador ‎Yentl.
‎Nu știu dacă sunt publicul-țintă ‎pentru ‎Yentl.
‎Bun venit la ‎yeshiva ‎noastră!
‎Am intrat?
‎L-am văzut de tânără
‎și a întruchipat năzuința mea ‎de a fi văzută drept cine eram,
‎deși simțeam nevoia să mă potrivesc ‎în mod tradițional, să mă descurc.
‎Piesa „Mă va privi cineva și pe mine așa?” ‎mă descria perfect.
‎Iată cum o privește
‎Mă va privi cineva și pe mine așa?
‎M-am regăsit în cântec fiindcă eram o fată ‎pe care nimeni n-o vedea ca fată atunci.
‎Acum, m-a privit cineva așa.
‎Și ‎Victor/Victoria.
‎Femeie care se preface că e bărbat ‎care se preface că e femeie?
‎- E ridicol. ‎- E absurd.
‎E așa de absurd, încât nimeni n-ar crede.
‎În 1982, am absolvit liceul,
‎iar în acel an au apărut ‎Yentl ‎și ‎Victor/Victoria.
‎Le-am văzut de nenumărate ori.
‎- E un tip. ‎- Da!
‎Cumva, suntem creaturi cărora le place ‎ca poveștile să le reflecte viețile,
‎de la picturile rupestre până la 3D IMAX.
‎Ne place să ne regăsim în povești.
‎Adam Torres.
‎Problema bărbaților transgen e ‎că au fost invizibili în media.
‎Abia am început să vedem ‎portretizate persoane de gen non-binar.
‎- Răspund la pronumele „lor”. ‎- Bine.
‎Cu siguranță, ‎e un privilegiu să fii invizibil,
‎în comparație cu reacția transfobă
‎la personajele feminine transsexuale.
‎- Sunt bărbat însurat. ‎- Și eu.
‎Dar lucrez cu mulți băieți trans
‎care nu se regăsesc deloc în filmele ‎pe care le văd și în imaginea reflectată.
‎- Grăbește-te! ‎- Bine.
‎Părinții îmi spuneau Scout
‎din cauza filmului ‎Să ucizi o pasăre cântătoare.
‎Mă regăseam în fetițele băiețoase
‎fiindcă nu credeam că există altă opțiune.
‎Așa că mă gândeam: ‎„Asta e... Da, mă regăsesc.”
‎M-am născut la începutul anilor '80, ‎deci multe aspecte ale lumii le-am înțeles
‎prin intermediul filmelor și serialelor.
‎De exemplu, sâmbăta se difuza ‎Just One of the Guys.
‎- Cine te crezi? Tootsie? ‎- Nu.
‎Bine, Yentl.
‎Ce vrei să fii? Rabin?
‎Doamne, da, țin minte că l-am văzut ‎când eram foarte mic.
‎Ea se hotărăște să se prefacă a fi băiat
‎ca să fie luată în serios ca scriitoare.
‎Ești frumoasă. Ai putea fi model.
‎Model?
‎De ce? ‎O fată frumoasă nu poate avea și creier?
‎Au folosit ideea de identitate de gen
‎ca mod de a ocupa un loc ‎pe care nu ar trebui să-l ai neapărat.
‎Când am văzut asta, ‎pe de o parte am fost entuziasmat.
‎Îmi imaginam că va fi... Da!
‎Tunsoare nouă, blugi, un rucsac mișto.
‎Toți băieții vor să stea cu...
‎Dar, dacă mă îndrăgostesc, ‎trebuie să redevin fată.
‎- Nu-s ce crezi tu că sunt. ‎- Ce înseamnă asta?
‎E o poveste lungă.
‎Și tot conflictul se naște ‎din cauza minciunii.
‎Ești gay.
‎Nu sunt gay.
‎În loc să poarte o conversație, ‎ca oamenii.
‎„Ascultă, uite cum stă treaba!”
‎Metoda lor: „Am țâțe.”
‎Cum îndrăznești să ai țâțe?
‎Ce ești tu, demon?
‎E femeie!
‎N-am reușit niciodată să înțeleg ‎de ce s-au gândit că așa se procedează.
‎Hai, să jucăm!
‎E un mesaj ‎care le oferă putere femeilor,
‎prezentat printr-o experiență ‎transmasculină care anulează.
‎E transsexual.
‎E o fată nenorocită.
‎Îmi amintesc că am văzut ‎episodul cu Reno din ‎Jerry Springer.
‎Reno a apărut la ‎Jerry Springer.
‎„IUBITUL MEU E FATĂ” 1997
‎Era un tip de culoare superb.
‎A venit cu iubita ‎și a anunțat: „Trebuie să-ți spun ceva.”
‎Sunt fată.
‎Asta... m-a dat pe spate.
‎Ești fată?
‎- Chestia asta e fată? ‎- „Chestia”?
‎Cum adică „chestia”? ‎N-ai de ce să nu mă respecți.
‎Reno nu doar c-a fost prima persoană ‎transmasculină de la televizor...
‎...a fost prima oară ‎când am văzut pe cineva de culoare
‎și transmasculin la televizor.
‎Adică ce ești tu, trans?
‎- Transgen. ‎- Așa.
‎În acel moment, eram adolescent ‎și mă plimbam din cămin în cămin.
‎Dormeam pe la oameni.
‎Chestii tipice pentru cei transgen ‎și de culoare din New York.
‎Și...
‎Nu-mi venea să cred ‎că exista cineva ca mine,
‎că îmi vedeam imaginea la televizor.
‎Mi-a dat putere.
‎Nu cred că bărbații transgen ‎sunt la fel de reprezentați
‎ca femeile transgen, ‎fiindcă nu-s la fel de senzaționali.
‎Sunt un bărbat transgen mândru, ‎dr. Bailey,
‎dar îmi place să mă cunoască oamenii ‎înainte să-mi afle istoricul medical.
‎Desigur.
‎Și cred că bărbații transgen ‎nu-s așa ușor de recunoscut.
‎POVEȘTI DE GROAZĂ AMERICANE (2017)
‎Există ideea că oamenii ‎nu știu bărbați transgen
‎sau că aceștia nu există, ‎fiindcă lumea nu îi vede reprezentați.
‎Testosteronul. Nu-l poți împacheta ‎și pune la sertar, nu-i așa?
‎De fapt, poți, cât timp nu e expirat.
‎Femeile transgender ‎sunt mult mai vizibile
‎decât bărbații transgender în media,
‎chiar dacă, în realitate, ‎numărul de femei trangen
‎e egal cu numărul bărbaților, ‎ca în cazul celor cisgen.
‎Dar femeile transgen ‎sunt mai des reprezentate.
‎Asta se datorează și faptului că femeile,
‎inclusiv cele transgen, vând mai bine.
‎Am fost adesea hărțuită pe străzile ‎din New York la începutul tranziției,
‎așa că mă înarmam.
‎Vopsită ca la război, ieșeam în lume ‎dorindu-mi să mă simt cât mai bine,
‎fiindcă știam ‎că lumea-mi va greși genul,
‎știam că nu mă voi simți în siguranță ‎pe străzi.
‎Și exact așa a fost.
‎Așa că mă blindam, ‎iar machiajul era arma mea.
‎Cred că armura unei femei
‎devine podoaba altei femei,
‎în ideea în care idealul Kardashian,
‎tipa hiperfeminină, cu buze groase,
‎păr lung, extensii,
‎silicon injectat în formele corpului,
‎poate fi, în unele privințe, o reflexie
‎a schimbării stilului ‎de către bărbații gay,
‎care sunt adesea stiliștii celebrităților.
‎Iar ei au împrumutat stilul ‎de la show-urile drag
‎pe care le știau din cluburi,
‎inspirate de lucrătorii ‎și lucrătoarele sexuale
‎care trebuiau să arate hiperfeminin
‎ca să concureze pentru clienți ‎și pentru supraviețuire.
‎Piruetă.
‎Desigur, acestea imitau ‎o versiunea mai veche a feminității
‎care le plăcea bărbaților în filme, ‎iar astfel se creează un cerc.
‎Dar mulți consideră că feminitatea ‎prestațiilor femeilor transgen
‎cumva întărește
‎cele mai rele stereotipuri despre femei ‎din patriarhat.
‎Mie mi se pare nedrept ‎și scos din context
‎să pui această perspectivă pe umerii ‎celor care încearcă să supraviețuiască.
‎ADOLESCENTUL ATOMIC (1999)
‎Bătrânelule, dacă vrei băiat, ‎pot fi băiat.
‎Dacă vrei fată, pot fi fată. ‎La naiba, pot fi ce vrei tu.
‎Serios?
‎ACTRIȚĂ
‎Am jucat rolul de prostituată, ‎Prostituată 1, Prostituată 2 și tot așa.
‎E jenant să spun asta, ‎dar și eu sunt virgină.
‎Prietenii tăi s-au gândit ‎că ne-am putea înțelege.
‎Ești virgină?
‎Știi ce?
‎Cred că nu ești virgină.
‎Și cred că ești prostituată.
‎Dar...
‎în același timp...
‎m-am simțit limitată la un moment dat.
‎Mă gândeam: „Bun, ce urmează?”
‎Există și altceva pentru mine, personal?
‎GLAAD a vizionat 134 de episoade
‎în care un personaj transgen ‎a fost adus ca invitat
‎și am aflat
‎că personajele transgen erau de obicei ‎lucrători sau lucrătoare sexuale.
‎Vrei să mi-o sugi tu?
‎Ce?
‎Vrei să-l scot la vedere?
‎Vrei să-l bagi în gură?
‎E adevărat că, în lumea reală, ‎multe femei transgen ajung să facă asta
‎din cauza discriminării la locul de muncă.
‎Rata șomajului transgen ‎e de trei ori mai mare decât media
‎și de patru ori mai mare ‎dacă ești și de culoare.
‎Sunt motive contextuale și sociale
‎pentru care unele femei transgen ‎practică munca sexuală,
‎dar, când vezi asta la televizor, ‎fără să primești o explicație,
‎te gândești că e ceva specific.
‎I-am zis: „Scoate-ți ăla din curul meu ‎sau mă cac pe el.”
‎Plătesc o avere ‎ca să locuiesc într-un cartier
‎care e la modă ziua și travestit noaptea.
‎- Ce-s ăia? ‎- Transsexuali.
‎Gagici cu scule. ‎Sâni la etaj, ouă la parter.
‎Nu văd care-i farmecul.
‎E o opțiune în plus.
‎Am jucat lucrătoare sexuale.
‎Ești o doamnă de stradă? O curtezană?
‎Nu știu despre ce vorbești. ‎Sunt zeiță și sunt model.
‎Vrei să ieși cu mine sau nu?
‎Sigur.
‎Nu că ar fi ceva în neregulă cu asta,
‎dar nu ne reprezintă doar asta.
‎Bună!
‎Ca fostă lucrătoare sexuală, ‎știu ce spun.
‎ACTRIȚĂ, PRODUCĂTOARE
‎Dacă suntem văzute într-un singur fel...
‎Ești tare dulce.
‎...fără niciun alt aspect ‎în afară de ăsta...
‎nu vom fi văzute ca persoane complete.
‎Victima e Mark Halsey. ‎Plăgi prin înjunghiere.
‎Deci o prostituată transsexuală.
‎Nu, așa se îmbrăca el.
‎Era o afirmație. Știu că e...
‎Din păcate, ‎Hollywoodul a petrecut mulți ani,
‎mai ales în seriale polițiste și medicale,
‎propagând tiparul victimei transgen,
‎care se împarte în două variante.
‎Prima: cineva e ucis fiindcă e transgen.
‎A doua: în dramele medicale,
‎victima ajunge la Urgențe ‎fiindcă o omoară hormonii.
‎Sau personajul moare de cancer asociat ‎sexului din naștere.
‎- Credem că ai cancer la testicule. ‎- Ce?
‎Am jucat în multe seriale medicale. ‎Am murit des. M-au tot ucis.
‎- Cancer la sân? ‎- Îmi pare rău.
‎Chiar îmi...
‎Deci hormonii pe care-i iau ‎îmi dau cancer?
‎Da.
‎Persoanele transgen nu mor ‎din cauza alternativelor care-i salvează
‎de vieți trăite în trupuri de alt gen.
‎Adică, dacă devin femeie...
‎pot să mor?
‎Nu asta ne omoară.
‎Ai cancer la prostată.
‎Rolurile din ‎Code Black ‎și ‎Camera de gardă ‎le-am obținut în aceeași zi.
‎E puroi. Doamne, e puroi.
‎- Cum adică? ‎- Infecție.
‎A fost o nebunie.
‎Le-am obținut așa de repede,
‎că nici nu mi-am dat seama ‎că poveștile-s similare.
‎Ambele paciente fac cancer.
‎Povestea era aproape identică.
‎Aproape toată viața ‎m-am luptat cu sexul meu.
‎Singura chestie de care n-am scăpat...
‎o să mă omoare.
‎Am murit de atâtea ori, ‎că nici nu mai știu.
‎Primul meu rol important a fost în ‎CSI.
‎Era un rol de dans.
‎Așa că m-au văzut la probă
‎și apoi s-au gândit: „Ei bine, ‎am putea să ne folosim de Candis...
‎ACTRIȚĂ
‎...drept... Ce-ai zis? Trans? Bine.”
‎Hai!
‎Jane Doe e mai grea decât pare.
‎Sunt scoasă din baie
‎și toți zic: „Mamă, ce mâini mari are!
‎Ce picioare uriașe!”
‎Are implanturi.
‎Iar eu eram moartă ‎și-mi dădeam ochii peste cap.
‎Nu-mi venea să cred cu ce am de-a face.
‎Să știți că e John Doe.
‎Îmi venea să mă ridic și să zic: ‎„Pe bune, e o porcărie.
‎O tâmpenie. Serios.” Mă înțelegeți?
‎Dar am hotărât să nu mă complic.
‎Tu ce zici, Sid? E o crimă din ură?
‎O transsexuală înecată ‎într-o toaletă publică.
‎Crezi că e din iubire?
‎Felul în care ajunge să moară...
‎A fost tare violent și înfricoșător.
‎Dintr-un motiv sau altul, ‎astfel de povești...
‎ACTRIȚĂ
‎...scriu scenariștii,
‎vor producătorii să producă,
‎vor regizorii să regizeze.
‎Căci asta e povestea ‎pe care o văd oamenii mereu.
‎M-a sunat Ryan Murphy.
‎A zis: „Am o idee pentru o poveste. ‎Te bagi?”
‎„Prietenie pe muchie de cuțit? ‎Clar mă bag.”
‎Apoi am citit povestea ‎și m-am gândit că e interesantă.
‎M-a și speriat puțin.
‎Vreau să-mi faci o operație ‎de schimbare de sex.
‎Vreau să fiu bărbat.
‎A fost ciudat pentru mine ‎să redevin băiat pe micile ecrane,
‎să-mi pun perucă și să-mi turtesc sânii.
‎E cam greu când ai ditamai balcoanele.
‎Din experiența asta am învățat un lucru...
‎Nu penisul îl face pe bărbat.
‎Ci ce are aici.
‎Iisuse!
‎În multe privințe, ‎poveștile transgen din serialul ăla
‎rezumă multe reprezentări problematice ‎ale persoanelor transgen.
‎Nu cred că mama ar fi de acord ‎să beau în timpul terapiei, nu?
‎Nu e terapie.
‎Și mama ta nu e aici.
‎Ce ești tu, pedofilă?
‎Am setat o alarmă în casă ‎ca să nu intre monștrii,
‎dar adevăratul monstru ‎era chiar sub nasul meu.
‎Nu aflăm că Ava e transgen ‎înainte de sfârșitul sezonului,
‎așa că m-am gândit: „Femeia e nebună.” ‎Apoi apare marea dezvăluire.
‎Suge-o!
‎Cât de tare?
‎Tu ai început.
‎Tu termini.
‎Nu! Asta nu.
‎Vrei să fii cucerită?
‎Scenele alea sunt foarte problematice.
‎Mi se pare că transmit mesajul
‎că, dacă bărbații nu se lasă, ‎până la urmă, femeia cedează.
‎Deci ea...
‎Pentru mine, ea e violată.
‎Sunt multe...
‎A fost foarte greu.
‎Mi-a fost foarte greu să le urmăresc.
‎Apoi el se oprește și vrea să plece,
‎iar ea zice: ‎„Nu-s destul de femeie pentru tine?”
‎Apoi, în următoarea scenă, ‎el intră într-o cameră și zice:
‎Ava e bărbat.
‎Era vorba de profunzimea vaginului ei.
‎El e chirurg și...
‎Bun. Am nevoie să...
‎Ca persoană transgender, ‎să vorbesc despre asta e...
‎E un lucru tare violent. Mi-e...
‎Mi-e greu să vorbesc.
‎Nu pot. Mă fac mică ‎și îmi vine să plâng din cauza asta.
‎Vreau să plâng când vorbesc ‎despre povestea asta, fiindcă e...
‎E oribilă... E pur și simplu...
‎Asta ni se întâmplă.
‎Asta se întâmplă ‎când ne uităm și mă gândesc că...
‎Mă întreb dacă cineva s-a gândit ‎la persoanele transgen care o vor vedea.
‎Nu știu.
‎BĂIEȚII NU PLÂNG NICIODATĂ (1999)
‎Cine ești?
‎Băieții nu plâng niciodată ‎a apărut ‎când aveam 11 ani. Nu l-am văzut atunci,
‎dar țin minte că era la modă.
‎Hilary Swank, ‎în ‎Băieții nu plâng niciodată.
‎Am văzut-o pe Hilary Swank ‎câștigând Oscarul.
‎Am evoluat mult.
‎Țin minte că rula un clip.
‎M-am născut cu o ciudățenie, ‎ca un defect din naștere.
‎Nu e chiar așa de rar, ‎dar doctorii încearcă să-l repare.
‎Uite, am și eu chestii ciudate.
‎Era înainte să aflu ‎că există bărbați transgender.
‎Am văzut recent filmul ‎și m-am regăsit în Brandon.
‎Știți, să mergi călare ‎pe bara de protecție.
‎Nu? Să bei bere, ‎să le deschizi ușa fetelor...
‎El trăiește așa.
‎Nimic nu poate merge prost ‎dacă suntem împreună.
‎Iubita mea s-a oferit să vină cu mine, ‎dar trebuia să merg singur.
‎A zis: „Ești sigur? Te poate afecta.” ‎„Trebuie să-l văd singur.”
‎M-am dus la cinematograful de pe Carlton, ‎lângă strada Yonge din Toronto,
‎și am urmărit filmul.
‎Am fost...
‎dat pe spate.
‎M-am regăsit complet.
‎A durat mult până l-am văzut, ‎dar, după ce am făcut asta...
‎M-a îngrozit.
‎Bun, îmi pare rău. ‎Îmi pare rău că am făcut asta.
‎- Stai! ‎- Desfă-i cureaua!
‎O desfac eu! ‎Tom, stinge lumina! O desfac eu!
‎A fost tare greu de urmărit.
‎Scena violului e foarte violentă,
‎dar momentul de dinainte a fost ‎cel mai mare...
‎coșmar al meu.
‎Haide, te țin până te uiți.
‎Uite!
‎Lasă-l în pace!
‎A fost... A fost mult de procesat
‎fiindcă și eu treceam...
‎prin ceva similar.
‎Mă gândeam că nu-mi doresc asta. ‎Se putea întâmpla asta, iar eu nu voiam.
‎După ce am văzut filmul,
‎m-am gândit: „Doamne, o să mor.”
‎Unde naiba e?
‎Am auzit că e inspirat ‎dintr-o poveste adevărată.
‎Dar de ce sunt astfel de povești ‎repetate la nesfârșit?
‎John, ea n-are nicio legătură.
‎Nu mă regăsesc prea mult în film ‎fiindcă am văzut documentarul mai întâi
‎și a fost oribil.
‎O rudă a descoperit victimele vineri
‎la ferma de la sud de Humboldt.
‎Victimele erau Teena Brandon din Lincoln, ‎Phillip DeVine din Fairfield, Iowa,
‎și Lisa Lambert din Humboldt.
‎Dar Phillip DeVine a fost șters ‎din ‎Băieții nu plâng niciodată.
‎Imaginați-vă groaza ‎de a fi în camera alăturată,
‎ascultând cum doi oameni mor,
‎știind că vei urma chiar tu.
‎Un bărbat de culoare a fost ucis.
‎Prietenul lui, camaradul lui, aliatul lui,
‎dar el a fost omis complet din film, ‎iar asta a schimbat totul pentru mine.
‎Deci...
‎Fiindcă e vorba ‎de omiterea celor de culoare.
‎Parcă nu poți avea oameni de culoare ‎și transgen în același loc și timp.
‎Asta ce spune despre mine, ‎ins transgen de culoare?
‎Încă o dată, reprezentarea nu e completă.
‎Mesajul e că nu pot să exist
‎ca negru, gay și transgender.
‎Nu pot apărea toate laolaltă ‎în același timp.
‎În filmul ‎Stonewall, ‎despre revolta din 1969,
‎observăm o nouă alterare a istoriei.
‎Haideți!
‎Forța gay!
‎Stonewall era un bar pentru escroci ‎și pentru travestiți.
‎Nu era un bar respectabil ‎unde se duceau gay-i albi aranjați.
‎Din ce am înțeles eu din istorie, ‎nu așa era Stonewall.
‎Erau oameni ‎care nu aveau nimic de pierdut,
‎sătui de hărțuirea poliției.
‎PARADĂ LGBT, NEW YORK, 1973
‎La începutul anilor '70,
‎mișcarea drepturilor pentru gay ‎nu se atingea de transgen.
‎Ați face bine să tăceți din gură.
‎Sylvia, Marsha, ‎comunitatea drag, lesbienele feminine
‎au început ‎mișcarea drepturilor pentru gay.
‎Nu mai tolerez căcaturile astea.
‎Am fost bătută.
‎Am avut nasul spart.
‎Am fost închisă.
‎Mi-am pierdut slujba.
‎Mi-am pierdut apartamentul ‎pentru emanciparea homosexualilor,
‎Iar voi vă purtați așa cu mine?
‎Ce dracu' e în capul vostru?
‎Gândiți-vă la asta!
‎Asimilarea e specifică Americii,
‎iar transsexualii îi fac pe unii
‎din comunitatea gay ‎să asimileze greu.
‎Urmarea?
‎Acea parte din comunitatea gay ‎ne consideră inexistenți.
‎Cred că, uneori,
‎cei care se află cel mai aproape ‎de un lucru care-i înfricoșează
‎se opun cel mai aprig,
‎iar unele reacții foarte transfobe vin ‎de la bărbații gay.
‎„SOLDATUL” CHRISTINE SE ÎNTOARCE ACASĂ
‎Un fost soldat de 26 de ani ‎se întoarce din Danemarca,
‎unde doctorii l-au transformat în femeie.
‎Christine Jorgensen ‎chiar a primit o scrisoare
‎de la o persoană gay
‎în care fusese băgată și o lamă de ras.
‎În scrisoare scria:
‎„Ce-ar fi să termini ‎ce a început doctorul?”
‎Înțelegeți?
‎FOST SOLDAT DEVINE FRUMUSEȚE BLONDĂ
‎Istoria transgen s-a schimbat în 1952,
‎când Christine Jorgensen ‎a devenit o celebritate media.
‎Mulțumesc mult!
‎N-a fost prima persoană transgender,
‎care și-a făcut operație ‎sau care a luat hormoni,
‎dar a fost prima persoană ‎care a devenit faimoasă pentru asta.
‎A fost imaginea persoanelor transgen ‎pentru o generație întreagă.
‎Christine Jorgensen e esențială.
‎Ea a stabilit felurile în care se purtau ‎discuții despre identitatea transgen.
‎Cum explici articolul apărut ‎în ‎New West‎ de sărbători, anul trecut?
‎Era despre transsexuali ‎și conținea povești oribile
‎despre femei...
‎care simțeau „penisul-fantomă”
‎și aveau probleme psihologice grave ‎sau probleme de urinare
‎sau probleme sexuale sau psihologice ‎cauzate de operația
‎care fusese făcută ‎fără consiliere adecvată.
‎Iată răspunsul. ‎Ai folosit cuvântul „consiliere”.
‎Avem, la cerere, ‎clinici de identitate de gen.
‎Oamenii se referă mereu la operație.
‎Operația nu e mare brânză.
‎- Se face după toate celelalte. ‎- Poate pentru cei care o fac.
‎Dar cei care n-o fac asta află din ziare.
‎- Operație, tăiere, îndepărtare. ‎- Da, așa e.
‎Accentul pus pe operație ‎a devenit reprezentativ pentru discuție.
‎Timp de 60 de ani.
‎Ce se întâmplă aici și ce se întâmplă...
‎Pielea penisului e folosită ‎pentru a crea un vagin.
‎- Corect? ‎- Corect.
‎Ce părere aveai despre corpul tău atunci?
‎Nu era corpul meu.
‎Și se poartă ca un penis?
‎Da.
‎„Când ai dezvăluit? Cum te chema?
‎Cum arătai? Cum a reacționat familia? ‎Cu cine faci sex?”
‎Cum am ajuns la subiectul ăsta?
‎Întoarce-te! Haide! Priviți, oameni buni!
‎E clar un bărbat.
‎Ai comentarii, întrebări. ‎Avem dreptul să te întrebăm.
‎Cât ai dat pe ele? ‎Să știu cât valorează ale mele.
‎E ca la circ.
‎„De fapt, e bărbat.”
‎„Bărbați care erau femei.”
‎Ești bărbat? Ești femeie? ‎Ești o chestie? Ce ești?
‎Poftiți aici! Întrebați, întrebați. ‎Doar cinci dolari.
‎Asta-i impresia lăsată.
‎ACTOR
‎Era ca la un accident de mașină...
‎Nu-mi puteam lua ochii.
‎FEMEI FERMECĂTOARE ‎CARE E POSIBIL SĂ FIE BĂRBAȚI
‎Știam că ceva din interiorul meu ‎mă lega de femeile alea,
‎dar era și foarte indecent.
‎Ce reacție au bărbații?
‎- Care e reacția ta? ‎- Reacția mea acum?
‎Vă consider atrăgătoare.
‎Dar nu cât să sari în pat cu noi.
‎Nu spun asta...
‎Cu siguranță, nu aici.
‎Este un episod găzduit de Gary Collins
‎cu niște femei transgender superbe, ‎care dădeau reprezentații.
‎A încercat să fie sensibil ‎în timpul interviului, dar parcă spunea:
‎„Am văzut imagini cu voi
‎și nu pare să existe vreun semn ‎de organ sexual bărbătesc.”
‎Poate că nu-i o întrebare cavalerească...
‎Dar ce se întâmplă? ‎Ce se întâmplă cu el?
‎Mai e și episodul cu Caroline Cossey ‎de la ‎The Arsenio Hall Show.
‎Arsenio Hall a întrebat cam același lucru.
‎Dacă făceai striptease, cum îi împiedicai ‎pe oameni să știe că aveai penis?
‎Păi, îl ascundeam...
‎Îl lipeam de rozetă.
‎Era un penis mic?
‎Pe al meu ar fi greu să-l ascund.
‎A fost...
‎Doamne!
‎A fost... Mi-e greu să urmăresc faza.
‎Poți avea orgasm?
‎Cred că, cum spun majoritatea femeilor, ‎depinde de tip.
‎Bine, da.
‎Ea era tare grațioasă.
‎Avea umor și era isteață.
‎Îmi doream să fiu ca ea.
‎Aș vrea să știu dacă pozezi în reviste ‎și spui lucrurile astea
‎ca să-ți dovedești ție că ești femeie.
‎Nu e nevoie să dovedesc nimănui asta. ‎Sunt femeie.
‎Bravo!
‎E demoralizator să vezi ‎cum exploatate poveștile transgen.
‎Dar recunosc că era fain ‎să văd persoane transgen la televizor.
‎Referitor la ieșitul ‎cu bărbați heterosexuali,
‎aceștia se tem mai mult ‎de ce vor spune prietenii lor.
‎Așa că mulți dintre ei sunt exemple ‎în comunitatea noastră.
‎Există identitate de gen, care înseamnă: ‎„Ce sunt? Bărbat sau femeie?”
‎Și există orientare sexuală: ‎„Ce iubesc? Bărbați sau femei?”
‎Sunt lucruri diferite.
‎Pentru ei era o șmecherie. Primeau bani...
‎ca să-și spună poveștile.
‎Și au ajuns la noi.
‎S-a estimat că, probabil,
‎o persoană din 40.000 sau ceva asemănător
‎se încadrează în categoria „transsexual”.
‎Sunt și mulți alții aflați la periferie...
‎Ți-ar plăcea să se vorbească așa ‎despre tine? Mie nu.
‎Nu, dar cred că e important ‎pentru spectatori
‎să afle că există mulți oameni diferiți ‎și că asta este super.
‎Nu toți trăim în New York ‎sau în San Francisco.
‎Ascultând pe cineva ca Leslie sau David,
‎ei vor căpăta speranță și putere.
‎Căci toată viața, ne-am văzut
‎prin prisma altor persoane.
‎I-am tot auzit pe alții analizându-ne,
‎descriindu-ne sentimentele, gândurile.
‎Ce-ar fi să vorbim despre Jesse Helms, ‎care are nevoie de terapie?
‎Ce naiba le trece prin cap ‎fanilor Ku Klux Klan?
‎Vrem să vorbim despre situația noastră,
‎căci, dacă nu numești oprimarea, ‎n-o poți învinge,
‎nu te poți organiza ca s-o elimini,
‎deoarece vrem ‎ca vocile noastre să fie auzite.
‎Asta au făcut mișcările ‎pentru drepturi civile și ale femeilor...
‎Într-un fel, asta a făcut ‎The Joan Rivers Show ‎azi.
‎Când vezi persoane transsexuale iubite, ‎încurajate și bine privite în media,
‎te poate face să intervii
‎când vezi o persoană transgen ‎hărțuită pe stradă
‎sau să te asiguri ‎că cei din viața ta sunt sprijiniți
‎ca să-și poată afirma umanitatea.
‎Ești bărbat?
‎- E în regulă. ‎- Ba nu e.
‎Jur că n-am vrut să afli așa.
‎Dar, când vezi doar violență,
‎noi suntem și mai în pericol.
‎- Să vorbim. ‎- Nu m-atinge!
‎Dacă te uiți la clipuri unul după altul,
‎vezi că, adesea, personajele ‎care au legătură cu personajul transgen
‎se simt trădate sau mințite.
‎Sincer, eu urăsc ideea de dezvăluire
‎în sensul în care sugerează ‎faptul că e ceva de dezvăluit.
‎Mi-ai spus despre părinții tăi, ‎despre sora ta, despre hobby-uri.
‎Am vorbit trei ore pe verandă.
‎Ai omis faptul că erai bărbat înainte.
‎Îmi pare rău.
‎Întărește presupunerea ‎că există un secret ascuns
‎și că e responsabilitatea mea să-l divulg,
‎iar asta presupune că cealaltă persoană ‎s-ar putea să fie deranjată
‎de această informație.
‎Și că sentimentele sale ‎contează mai mult decât ale mele.
‎La naiba!
‎Sau persoana transgen e creată
‎ca să faciliteze evoluția ‎bărbatului alb heterosexual.
‎În adevărata poveste ‎Dallas Buyers Club...
‎nu a existat personajul Rayon.
‎Eu sunt Rayon.
‎Felicitări!
‎Sictir și du-te în patul tău!
‎În‎ Dallas Buyers Club...
‎personajul heterosexual ‎revine cu picioarele pe pământ.
‎Ești drogată?
‎Nu e treaba ta.
‎Și devine un erou.
‎Adică, oamenii mor, la naiba,
‎iar voi vă temeți ‎că vom găsi o alternativă fără voi.
‎Rayon...
‎are o recidivă...
‎se îmbolnăvește și moare.
‎A apărut plină de energie și neobrăzare
‎ca să-l trezească ‎pe tipul ăsta la realitate.
‎„Gata, i-a ieșit. El evoluează.
‎O omorâm.”
‎Și Oscarul îi revine lui...
‎Jared Leto, ‎Dallas Buyers Club.
‎Îmi amintesc că l-am văzut pe Jared Leto
‎în smochingul lui alb, cu barba crescută.
‎În momentul acela, mi-a fost clar
‎că lumea îl vedea ca pe un bărbat,
‎deși Rayon fusese interpretată
‎foarte frumos și sensibil în film.
‎Mi-am dat seama ‎că e mai complicat de-atât.
‎Lili.
‎Publicul se gândește la femeile transgen
‎ca la bărbați cu păr frumos, ‎machiați și îmbrăcați ca niște femei.
‎Părerea asta e întărită de fiecare dată
‎când îl vedem în realitate ‎pe cel care a jucat o femeie transgen.
‎Pot să intru?
‎Eu n-am slujbă. ‎N-am prieteni. Nu pot trăi.
‎Trebuie să trăiesc cu oameni.
‎După-amiază de câine
‎este exemplul tipic ‎al chestiunii castingului transgen,
‎mai ales în cazul bărbaților.
‎În viața reală, Elizabeth Eden era ‎o femeie transgen superbă.
‎Când au început să filmeze pelicula...
‎a fost contactată actrița transgen ‎Elizabeth Coffey Williams,
‎care n-a primit rolul fiindcă arăta ‎prea mult ca o femeie adevărată.
‎Așa că a fost ales Chris Sarandon,
‎iar acesta a fost primul său rol, ‎pentru care a fost nominalizat la Oscar.
‎Chris Sarandon...
‎și ‎După-amiază de câine.
‎Asta se întâmplă de 40 de ani.
‎John Lithgow în ‎Lumea văzută de Garp.
‎Cillian Murphy, ‎Mic dejun pe Pluto.
‎Eddie Redmayne, ‎Daneza.
‎Rolurile de transgen acordate ‎bărbaților cisgen
‎au, mi se pare, legătură directă ‎cu violența împotriva transgen.
‎Cred că un motiv pentru care bărbații ‎ajung să ucidă femei transgen
‎din teamă că ceilalți bărbați îi vor crede ‎gay fiindcă au umblat cu ele
‎este că prietenii, ‎bărbații de a căror judecată se tem,
‎știu femei transgen doar din media,
‎iar cei care joacă rolurile astea ‎sunt bărbați.
‎Lucrurile se schimbă cu actorii transgen.
‎Laverne Cox e la fel de fermecătoare ‎în afara ecranului ca pe ecran.
‎La fel și Jazzmun, ‎Trace Lysette, Alexandra Billings,
‎Angelica Ross și tot așa.
‎Când vezi că ele sunt tot femei ‎în afara ecranului,
‎dispare ideea că sunt bărbați deghizați.
‎DOAMNA FLETCHER (2019)
‎Dacă joc eu un personaj transgen...
‎Poate fi înfricoșător să analizăm ‎ce suntem sau ce vrem cu adevărat.
‎...nu e nevoie să mă prefac.
‎DANEZA (2015)
‎Când cineva ca Eddie Redmayne ‎joacă minunat rolul transgender...
‎Sunt frumoasă?
‎Sigur că da.
‎Remarcabilă la prestația sa ‎e interpretarea naturii transgen,
‎felul în care reușește ‎să includă latura sa feminină
‎într-o interpretare convingătoare.
‎Dar, în cazul ăsta, persoana aceea, ‎care chiar a existat...
‎e văzută doar ca transsgen și feminină,
‎nu mai e văzută ca o persoană completă, ‎care este și transgen printre altele.
‎În acest an al femeilor în filme,
‎eu prezint premiul la categoria
‎în care femeile nu prea au reușit ‎să se afirme...
‎cel mai bun actor secundar.
‎Cred că putem afirma
‎că anul acesta a avut loc ‎un progres în categoria asta.
‎JOCUL LACRIMILOR (1992)
‎Când a apărut ‎Jocul Lacrimilor,
‎toți spuneau: „Nu dezvăluiți secretul!
‎Secretul e demențial.
‎E o nebunie! Dumnezeule!”
‎Știai, nu-i așa?
‎Doamne!
‎Iisuse, mi-e rău.
‎Nu pleca, Jimmy!
‎Îmi pare rău. Credeam că știi.
‎Vomitatul.
‎E... Mă emoționez când...
‎Când vorbesc despre... repulsie.
‎Asta am simțit și eu ‎față de mine mult timp.
‎Mă gândeam ‎dacă oamenii vor simți repulsie.
‎Cuvântul „dezgust”.
‎Persoanele transgen se luptă ‎cu multă rușine
‎până se obișnuiesc.
‎Apoi, ea reapare în moduri subtile ‎și gândești: „Iarăși asta?”
‎Sângerez.
‎Eu n-am... ‎A durat ani întregi până am înțeles
‎ce era greșit la reacția aia,
‎fiindcă atunci, având vreo zece ani,
‎imaginea femeii superbe cu penis
‎mi-a schimbat complet ‎percepția referitoare la ce e posibil.
‎Nu știu ce intenții a avut regizorul.
‎Bănuiesc că a vrut să înfățișeze ‎o femeie transgen care stârnește empatie.
‎Dar, așa cum ‎Psycho ‎a creat
‎o reacție în lanț ‎a ucigașilor în serie travestiți...
‎PREGĂTIT PENTRU A UCIDE
‎...Jocul Lacrimilor ‎a creat ‎reacția în lanț
‎a bărbaților care vomită ‎când văd o femeie transgen.
‎FAMILIA MEA DEMENTĂ (2010)
‎MAREA MAHMUREALĂ 2 (2011)
‎Hollywoodul îi învață pe oameni să vomite ‎când văd trupul unei persoane transgen.
‎Mă apasă arma ta pe șold.
‎În copilărie îmi plăcea ‎Ace Ventura: detectivu' lu' pește.
‎Apoi l-am revăzut în facultate,
‎când eram în tranziție.
‎Mă simțeam groaznic...
‎și cred că voiam ceva
‎care să-mi ridice moralul și să mă bucure.
‎Apoi, spre final...
‎Doamne!
‎Einhorn e bărbat!
‎E o scenă lungă cu el...
‎când vomită încontinuu,
‎se spală pe dinți, își freacă limba, ‎se clătește cu apă de gură,
‎încercând să se curețe de faptul
‎că a avut un moment romantic ‎cu o persoană transgen.
‎Sau cu un bărbat. ‎Poate fi considerat și homofob.
‎Momentul e homofob și transfob.
‎Apoi urmează momentul demascării ‎à la Scooby-Doo...
‎Îi trage fusta jos...
‎o întoarce și arată că are penisul ascuns.
‎Faptul că ești transgender ‎îi face pe ceilalți să vomite.
‎Așa se termina ‎filmul meu preferat din copilărie.
‎E o întrebare interesantă, ‎un fel de experiment,‎ ‎să mă gândesc
‎cum m-aș fi simțit azi, ‎ca persoană transgen,
‎dacă nu m-aș fi văzut ‎niciodată reprezentată în media.
‎Pe de o parte,
‎s-ar putea să nu fi resimțit ‎senzația că sunt un monstru,
‎teama de a divulga, ‎senzația că sunt anormală,
‎că sunt o glumă, o poantă.
‎Poate aș fi putut ieși cu un bărbat ‎fără să-mi amintesc scenele cu vomitatul.
‎Dar, pe de altă parte, ‎aș fi știut că-s transgender
‎dacă n-aș fi văzut niciun fel ‎de neconformitate de gen pe ecrane?
‎Ca persoană transgen, ‎m-am frământat adesea:
‎„Cine mă va iubi? Cine va iubi asta?”
‎Odihnește-te, Neo. Vin răspunsurile.
‎Faptul că-s femeie transgen declarată
‎îi face pe oameni ‎să-mi privească proiectele vechi
‎dintr-o perspectivă transgender,
‎deoarece n-am făcut filmele ‎Matrix
‎ca povești transgender în mod specific.
‎O chestie care mă uimește este
‎conotația de furie expansivă
‎pe care o simțeam deoarece nu puteam ‎să fiu așa cum îmi doream.
‎Mi-a fost foarte greu ‎să mă regăsesc în media și în filme.
‎În imaginația mea transgender, ‎Bugs Bunny a declanșat
‎ideea transformării.
‎Vânez iepuli
‎În copilărie, în anii '60,
‎m-am uitat la multe seriale și filme
‎și singura...
‎singura reprezentare pozitivă ‎a chestiunii transfeminine
‎a fost Bugs Bunny.
‎Când Bugs Bunny era fată...
‎stârnea dorință, avea putere.
‎Brünnhilde ‎Ești așa de flumoasă
‎Da, știu
‎Nu mă pot abține
‎Bugs Bunny e un personaj imaginar
‎și există în spațiul ‎dintre mine și creatorul său,
‎astfel că era puțin mai accesibil ‎pentru mine și mintea mea tânără.
‎Mereu mă uitam la episodul acela
‎încântat de aspectele transformării.
‎Iar Bugs arăta foarte drăguț.
‎Îmi place asta.
‎Nu vei răspunde iubirii mele?
‎Căci iubirea mea este a ta
‎Apărarea ucigașilor ‎de persoane transgen...
‎Îl ucid pe iepule.
‎...sub formă de desen.
‎Adunați-vă, noli de fultună!
‎Tribunalul ‎Looney Tunes.
‎La ce vă așteptați într-o operă? ‎La un final fericit?
‎„S-A TERMINAT, PRIETENI!”
‎VIAȚA MEA ÎN ROZ (1997)
‎Văzând ‎Viața mea în roz, ‎am simțit ‎că povestea mea e pe ecrane,
‎fiindcă eram și eu un băiețel ‎care voia să fie fată.
‎Și nimeni nu înțelegea ‎și nu știa ce să facă cu mine.
‎Am crescut în Syracuse, New York,
‎un loc izolat cultural.
‎Aveam o bibliotecă ‎și un magazin de închiriat filme,
‎iar cu ajutorul lor ‎aveam acces la o lume mai vastă.
‎Dați și voi mai încet?
‎Încerc să calc.
‎Aveam șase ani
‎și țin minte că am închiriat ‎În pas cu moda.
‎Domnișoarelor, m-am săturat ‎de cârâiala asta.
‎Mi s-a părut că Edna Turnblad...
‎Era ceva diferit la ea.
‎Divine, în ‎În pas cu moda, ‎joacă un personaj cisgen
‎și cred că astfel de scăpări ‎sunt foarte importante pentru un copil.
‎Adică, Holly Woodlawn, ‎Candy Darling și Jackie Curtis,
‎în filmele lui Paul Morrissey,
‎nu jucau niciodată personaje transgen.
‎Genul actorului nu e niciodată exploatat.
‎Sunt tânără.
‎Vreau să trăiesc.
‎Ca tânără, când am început ‎să mă identific drept queer,
‎am fost fascinată ‎de persoanele queer‎ ‎în vârstă,
‎iar Flawless Sabrina ‎a fost printre primele întâlnite
‎când aveam 18 ani ‎și mă mutasem la New York.
‎Ea era o travestită în vârstă și...
‎m-a fascinat datorită istoriei ‎pe care mi-a prezentat-o.
‎Mă duc la travestită și întreb: ‎„Cum te cheamă”?
‎Zice: „Monique.”
‎„Minunat, dragă, ‎dar cum te chema înainte?
‎Iar ea te privește în ochi și zice:
‎„Nu există un «înainte».”
‎Filmul ‎The Queen
‎a fost balul suprem cu travestite
‎la care a început să participe din 1959.
‎Dar, pe atunci, ‎se numea imitarea femeilor.
‎Era ilegală.
‎A fost arestată des.
‎În anii '60 și '70,
‎oamenii puteau merge ‎la cinematografe independente
‎ca să vadă persoane transgen.
‎Dar abia în 1990
‎a ajuns în atenția lumii un film ‎despre femeile transgen de culoare.
‎Filmul acela e ‎Paris is Burning.
‎Îl puteți urmări pe canalul 7, ‎alături de ‎Destine secrete,‎ ‎Jeopardy...
‎Another World, Dallas ‎și nu numai.
‎Poșeta de seară e obligatorie.
‎Îți trebuie ceva. ‎Fetele nu-s în siguranță seara.
‎Văzusem ‎Paris is Burning ‎când aveam 11 ani,
‎dar n-am înțeles...
‎CÂNTĂREAȚĂ, ACTRIȚĂ
‎...la ce mă uitam, ‎doar vedeam oameni frumoși pe ecran.
‎Nu auzeam cuvintele. ‎Vedeam doar bucurie și fericire.
‎Când am înțeles cu adevărat ‎ce se petrecea,
‎mi-am zis: „Doamne...
‎Sunt surorile mele, ‎iar chinurile chiar sunt mari.”
‎Am fugit de acasă când aveam 14 ani
‎și am învățat ‎tot felul de lucruri bune și rele
‎și cum să supraviețuiesc ‎în lumea gay-ilor. Chiar e greu.
‎Sunt o mulțime de momente emblematice ‎care mi-au permis să mă regăsesc
‎ca femeie transgen ‎din clasa muncitoare în New York.
‎Sunt la fel de liberă ‎ca vântul care bate pe plaja asta.
‎Țin minte că am văzut ‎Paris is Burning ‎și am vrut acea legătură de familie.
‎Doamne!
‎Încep să mă emoționez.
‎Am descoperit cultura balurilor ‎în 1995. Aveam 14 ani.
‎Mersul la școală.
‎La școală.
‎Aceasta îți permitea să te afirmi,
‎să fii recunoscut, să fii iubit.
‎La școală.
‎Am auzit spunându-se
‎că nu existau bărbați transgen ‎la balurile din anii '80 și '90.
‎Ba da, existau.
‎Doar că nu exista un limbaj ‎pentru comunitățile transmasculine.
‎Puteți veni aici câteva?
‎Am adorat ‎Paris is Burning.
‎O ador pe Olivia St. Laurent.
‎Vreau să fiu cineva. Adică sunt cineva.
‎Vreau să fiu cineva bogat.
‎Mă regăseam în ea
‎și înțeleg de ce e important mai ales ‎pentru femeile transgen de culoare
‎să caute recunoaștere ‎într-o lume cisgen, albă, heteronormativă.
‎ACTRIȚĂ, SCENARISTĂ
‎Am făcut parte din Casa LaBejia.
‎Pepper LaBeija. Pune-i muzică de paradă!
‎Am făcut parte din familia aia,
‎dar pe atunci nu credeam ‎că mă pot integra perfect.
‎Mă preocupa să fiu convingătoare.
‎Observați-le pe amândouă ‎și vedeți care-i mai convingătoare!
‎A trebuit să mă detașez. ‎A trebuit să aleg.
‎Da.
‎BRAVO!
‎CEL MAI BUN DOCUMENTAR ‎FESTIVALUL SUNDANCE
‎Filmul a primit multă atenție,
‎dar participanții n-au fost recunoscuți.
‎Simt că a profitat de noi toți.
‎De toți.
‎Dar eu n-am beneficiat de nimic.
‎Cum explici faptul că alții consideră ‎Paris is Burning ‎ceva bun?
‎Fiindcă se uită dinafară,
‎iar ‎Paris is Burning ‎e un fel de motto pentru ei.
‎Ce înseamnă să pătrunzi ‎în astfel de culturi în care nu exiști
‎și să spui acele povești?
‎Cum putem avea o relație analitică, ‎ca să putem învăța?
‎Vezi filmul ‎Paris is Burning, ‎apoi, deodată, apare „Vogue” a Madonnei,
‎iar lumea crede că ea a inventat ‎vogue.
‎Cultura pop își însușește la nesfârșit ‎aspecte ale culturii balurilor...
‎și mi se pare important să ne amintim ‎cine provine din acea lume...
‎ca să ne facem datoria față de ei.
‎Pot să critic ‎Paris is Burning, ‎dar și să mă bucur că există.
‎Eu iubesc filmul ăla.
‎Dacă tragi o săgeată ‎și se duce foarte sus...
‎bravo ție!
‎Din lumea balurilor învățasem
‎să fiu măreață, dar am renunțat la tot.
‎M-am dat după noul pronume... „Secret”.
‎Vino aici!
‎Știi cum e să mergi pe platou...
‎și să-ți fie frică?
‎Încerci cu disperare ‎să-ți păstrezi concentrarea.
‎ÎN LUMEA BUNĂ (2003)
‎Te trezești cu frică. Te culci cu frică.
‎Încerci să-ți dai seama ‎dacă va urma dezvăluirea
‎în ziua aia sau următoarea. ‎Când va avea loc?
‎Așa că ți-e frică tot timpul.
‎Pe dinafară, ești dotată.
‎Să vedem dacă și pe dinăuntru.
‎În fine, am făcut ce am fost nevoită. ‎Se numea supraviețuire.
‎Sunt bine.
‎FELINELE (2003)
‎Voi supraviețui.
‎Nu m-am gândit nicio secundă ‎că eram singura.
‎Îți venea să zici:
‎„Fato, așa-i că suntem tari?”
‎Dar n-am făcut asta.
‎Mi-aș dori s-o fi făcut. ‎Ar fi fost tare bine.
‎ACTRIȚĂ/CÂNTĂREAȚĂ/ARTISTĂ
‎M-a umplut de putere să aflu
‎că erau oameni care făcuseră asta ‎cu decenii înainte și aveau cariere.
‎Ajita Wilson a făcut tranziția ‎la mijlocul anilor '70.
‎N-ai fi gelos dacă aș fi cu altul?
‎Face parte din meserie.
‎Când meseria include un diamant, ‎e mai frumos.
‎Tracey Africa
‎era un model incredibil din anii '70,
‎care apărea pe cutia de vopsea de păr ‎Clairol și în revista ‎Essence.
‎E important să știu
‎că aceste femei transgen de culoare ‎făceau asta pe vremuri.
‎Cine știe câte Ajita Wilson ‎și Tracey Africa
‎au existat, dar noi nu știm nimic
‎fiindcă secretul ‎îți asigura supraviețuirea.
‎Abia în 2007 ‎am văzut o femeie transgen declarată
‎care a fost lăudată pentru asta.
‎Candis Cayne face istorie ‎în ‎Afaceri murdare...
‎AFACERI MURDARE
‎Când s-a lansat ‎primul meu episod din ‎Afaceri murdare,
‎mi-am chemat toți prietenii
‎și eram tare entuziasmată ‎că aveam să apar la ABC.
‎Eram vreo zece oameni,
‎adunați în fața televizorului ‎cu un pahar de vin.
‎AFACERI MURDARE (2007)
‎Când am apărut în scenă, ‎toți s-au entuziasmat.
‎Apoi, prima mea replică...
‎Mi-a fost dor de tine.
‎Au coborât vocea cu două octave.
‎- Nu m-ai sunat. ‎- Nu e bine că ai venit aici.
‎Toată lumea a rămas...
‎A fost cel mai îngrozitor lucru.
‎- Vin când se termină petrecerea. ‎- Nu mă îndoiesc.
‎Au făcut asta doar cu o replică ‎ca să sugereze ideea
‎că Carmelita era transgender.
‎Slavă Domnului că am interacționat bine ‎cu Billy Baldwin!
‎Mi-a zis: „Intriga asta va face furori.”
‎Ideea este
‎să nu le spunem doar copiilor transgender
‎că sunt în regulă, ci și părinților lor.
‎Că e o trăsătură pe care o au unii oameni.
‎Am început să cred că era posibil
‎și pentru mine ‎să mă declar transgender și...
‎să acționez...
‎A fost esențial.
‎După câțiva ani,
‎Chaz Bono a fost nominalizat ‎ca producător al ‎Becoming Chaz‎ în 2011.
‎Fac asta ‎nu pentru că vreau să mă văd într-un film,
‎ci fiindcă vreau să ajut,
‎să fiu imaginea unei chestiuni ‎pe care oamenii n-o înțeleg.
‎Am făcut tranziția abia în 2009.
‎ACTOR
‎Așa că am trecut
‎printr-o perioadă foarte lungă ‎și foarte întunecată
‎în care am știut că sunt transgen, ‎dar am simțit că nu am ce să fac.
‎M-am gândit să-mi înscenez moartea.
‎Chaz!
‎Chaz! De ce, scumpule?
‎Ca să fac asta fără să știe nimeni.
‎Partea bună a fost că am ajuns ‎să văd situația limpede.
‎DANSEZ PENTRU TINE (2011)
‎Am simțit că dansez ‎pentru comunitatea transgender.
‎Sincer, aceea a fost motivația mea ‎ca să continui,
‎fiindcă știam că, la ‎Dansez pentru tine,
‎puteam să influențez un public mai mare
‎decât oricare altul cu care intrase ‎în contact o persoană transgen.
‎Asta m-a făcut să continui
‎și mi-a fost greu, fiindcă trebuia ‎să fac ceva la care nu mă pricepeam.
‎Chaz a ieșit în față de curând...
‎și atribui acea schimbare culturală nouă
‎și muncii pe care am depus-o cu toții.
‎Mă mândresc cu noi. Am evoluat mult.
‎PREMIILE GLAAD (2012)
‎Eram la un eveniment GLAAD ‎și managerul mi-a zis:
‎„Netflix scoate un serial despre femei ‎în închisoare. Apare on-line.
‎Poți avea un rol.”
‎Pe atunci, în 2012, ‎serviciile de streaming nu erau la modă.
‎M-am gândit: ‎„Joc într-un serial pe Netflix,”
‎dar m-am gândit ‎că nu-l va vedea nimeni.
‎Am auzit că apăruse ‎un nou serial pe Netflix.
‎Făcut de creatorii serialului ‎Ierburi.
‎M-am gândit că va fi bun.
‎Când m-am uitat la primul episod, ‎am văzut-o pe Laverne.
‎- Scuză-mă. ‎- Ce păr frumos!
‎Când încep să ți se vadă rădăcinile, ‎să vii la mine. Mă ocup eu de tine.
‎Să văd personajul ăla ‎de-a lungul anilor...
‎Complexitatea, povestea,
‎puterea pe care o are ea.
‎În comunitățile de culoare, ‎coafeza e în centru.
‎În cazul ăsta, o negresă transgen?
‎Mi s-a părut uimitor.
‎Chiar vrei să-mi zici „femeie-bărbat”
‎când sunt cu mâinile în părul tău?
‎În același timp, e tot în închisoare
‎și încă e o problemă pentru societate, ‎încă e o amenințare.
‎Nu-i de parcă schimbă viețile oamenilor ‎aranjând părul deținutelor.
‎Pe bune, și totuși...
‎e o femeie tare deșteaptă.
‎O ador ‎și îmi place cum a îmbunătățit personajul.
‎Mi s-a părut victoria ‎unei femei transgender...
‎în timp ce era transgender.
‎Singurul punct de referință pentru asta
‎era Candis Cayne în ‎Afaceri murdare.
‎Eventual rolurile episodice ‎ale Alexandrei Billings.
‎Dacă oamenii sunt credincioși, ‎cum de m-a părăsit iubitul după operație?
‎Sau Jazzmun.
‎Eu servesc, tu explici, ‎dar să n-o lași moale cu aia.
‎Sau Lady Chablis.
‎Da, dragă, sunt o scorpie ‎și sunt mândră de asta.
‎Dar nu la magnitudinea asta.
‎E o actriță nominalizată la Emmy, ‎activistă pentru drepturile omului...
‎Laverne Cox!
‎Dumnezeule!
‎CREÂND SCHIMBARE (2014)
‎Am fost binecuvântată
‎fiindcă oamenii care au avut empatie ‎pentru personajul jucat de mine
‎au ajuns să simtă empatie ‎și pentru actrița care o joacă.
‎Și aș spune că asta nu se întâmplă mereu ‎când suntem jucate de persoane cisgen.
‎Întâi am văzut-o pe Laverne Cox ‎și am rămas cu gura căscată.
‎Apoi am văzut un alt film.
‎M-am gândit: „Ce se întâmplă?
‎Am reușit și nu mi-a spus nimeni? ‎Ce se întâmplă?”
‎Cred că acum e urgent
‎să ne creăm legături prin povești.
‎Apoi am mai văzut mai multe.
‎„Ce se întâmplă? ‎Cum reușesc tinerii asta?”
‎În august 2013,
‎am filmat episodul de probă ‎pentru ‎Transparent.
‎Mi s-a părut a fi un platou și un proces ‎deloc tradiționale.
‎Atâtea persoane transgender angajate...
‎și aduse în sânul Hollywoodului, ‎pe posturi de conducere.
‎Nu erau doar consultanți, ci producători.
‎- De ce naiba m-ai adus aici? ‎- Ce?
‎Fiindcă părea distractiv.
‎- Tu pari distractivă. ‎- Distractivă?
‎- Distractivă ca o prostituată, Josh? ‎- Nu.
‎Dar, dacă tot veni vorba, ‎eu am plătit tot.
‎Du-te-n mă-ta, Josh!
‎Știu ce vrei ‎și nu-s aventura ta nenorocită.
‎Sunt om. Nu-s aventura ta nenorocită.
‎Premiul Emmy îi revine lui...
‎Să zicem Jeffrey Tambor.
‎Trace, ai anunțat ‎că faci parte din mișcarea Me Too.
‎Ai fost hărțuită sexual de Jeffrey Tambor
‎pe platoul de la ‎Transparent.
‎Am spus adevărul.
‎Sunt binecuvântată că îmi ești alături
‎și apreciez mult faptul ‎că ai trecut prin asta cu mine.
‎Te surprinde că încă e căutat?
‎Nu, pentru că suntem transgender.
‎Sunt obișnuită să nu fiu crezută.
‎Dacă vrei să te implici
‎în prezentarea poveștii ‎unei comunități anume
‎sau dacă vrei să ajuți ‎o anumită comunitate să-și spună povestea,
‎trebuie să-ți dai seama ce privilegii ai
‎și să înțelegi că viața e diferită ‎pentru membrii ei.
‎Întâmpinați-o pe Carmen Carrera!
‎Eram în culise. ‎Carmen era intervievată de Katie,
‎care a întrebat-o...
‎Zona ta genitală e diferită acum, nu?
‎Nu vreau să vorbesc despre asta, ‎pentru că e un subiect personal.
‎Și... nu știu. ‎Prefer să vorbesc despre cariera de model,
‎despre faptul că am apărut ‎în ‎W ‎și în ‎Vogue ‎din Italia
‎sau despre ce mai fac...
‎Ca oamenii să știe că, după tranziție,
‎tot poți să trăiești.
‎Eram în culise și mă gândeam: ‎„Bun. Începem.”
‎Cred că toți vrem să fim educați,
‎iar Carmen a dat puțin înapoi ‎când am întrebat-o despre tranziție.
‎Mă întrebam ‎dacă și tu ești de aceeași părere ca ea.
‎Da. Sunt mândră că ai spus asta.
‎Accentul pus pe tranziție și pe operație ‎ne transformă în obiecte
‎și nu mai apucăm ‎să ne ocupăm de experiențele trăite.
‎Realitatea este că persoanele transgender ‎sunt adesea țintele violenței.
‎Suntem discriminați ‎mai mult decât restul comunității
‎și, când accentul e pus pe tranziție, ‎aceste lucruri sunt omise.
‎Deoarece pe Twitter poți fi umilit,
‎oamenii evită unele subiecte
‎sau devin reacționari, ‎înverșunați, furioși,
‎dar Katie a făcut opusul.
‎Vreau ca ăsta să fie un moment ‎din care să învățăm,
‎dar cum să explicăm ‎ce fel de conversație e potrivită
‎și cum îi facem pe oameni să se simtă
‎dacă nu avem un exemplu ‎cu ce nu trebuie făcut?
‎Fetele care ies în față acum ‎au o ferocitate anume.
‎Fiindcă știm că n-avem nimic de pierdut.
‎Deja am pierdut slujba asta sau ailaltă.
‎Voi câștiga doar fiind sinceră ‎și spunând adevărul.
‎Ce mai faci?
‎- Ai reușit. ‎- Da. Bună!
‎- Ce faci? ‎- Mă bucur să te văd.
‎Spuneți ce vreți despre Caitlyn Jenner,
‎puteți spune ‎că familia Kardashian strică America.
‎I Am Cait‎ nu e despre Caitlyn.
‎Nu!
‎E despre un grup ‎de femei transgender remarcabile,
‎care discută unele cu altele.
‎Care candidat republican
‎le va susține cel mai mult ‎pe persoanele transgen?
‎Toți.
‎Da. Doar nu crezi că republicanii...
‎„Urăsc transgenii” ‎sau „Urăsc gay-ii”.
‎Nu te gândi la asta!
‎Mi se pare foarte problematică exprimarea
‎„activista transgen Caitlyn Jenner”.
‎Nu, e Caitlyn Jenner, ‎o persoană anume
‎cu o anumită experiență ‎și cu mulți bani și privilegii.
‎Nu sunt de acord ‎cu toate părerile ei.
‎Dar emisiunea ei a făcut mult bine.
‎M-am adaptat atât de bine
‎fiindcă părinții mei, de la început, ‎m-au susținut,
‎așa că vă aplaud că ați venit.
‎A fost o scenă în care părinții ‎vorbeau despre copiii lor.
‎Dacă ai copil transgender, ‎trăiești cu un inorog,
‎o ființă uimitoare.
‎Să fii aproape de cineva atât de curajos ‎și de fain și care se cunoaște...
‎Adevărul e ‎că Avery a avut dreptate de la doi ani.
‎- Deci e o onoare. ‎- E adevărat ce spune el.
‎Îl urmăream pe acel tată și m-a durut...
‎căci a trebuit să accept ce mi-a zis mama: ‎„N-o să-ți spun «Jen« niciodată,
‎fiindcă Jen mi-a ucis fiul.”
‎A trebuit să accept asta ‎ca să-mi pot supraviețui mie.
‎Ca să pot să mă învăț cu ideea ‎că nu mi-am văzut bunica înainte să moară
‎fiindcă nu eram primită acasă ‎decât îmbrăcată ca un băiat.
‎Înțelegeți?
‎Și cu ideea ‎că unul dintre cei mai buni prieteni,
‎pentru care am vorbit la nuntă, ‎nu mă lasă să-i cunosc copiii.
‎Trebuie să mă descurc. ‎Trebuie să trăiesc cu asta.
‎Și trebuie să accept.
‎Trebuie să le înțeleg părerile ‎și să le accept.
‎Când l-am văzut pe acel tată
‎făcând mai mult ‎decât credeam că e posibil,
‎m-a durut enorm fiindcă, deodată,
‎toți cei care nu m-au acceptat...
‎Când am aflat ‎că poți mai mult decât să accepți...
‎De ce nu putea fi mama ca el? ‎Nu mă întrebasem asta până atunci.
‎De ce nu putea fi mama ca el?
‎De ce nu puteau fi prietenii mei ca el ‎și să înțeleagă valoarea experienței mele?
‎Dar vina cea mai mare fiindcă n-am avut ‎viziunea asta este a mea.
‎Nu m-am văzut niciodată ‎cum își vedea tatăl acela copilul.
‎Nu mă văzusem niciodată așa. ‎Nu mă privisem niciodată
‎cu dragostea, cu respectul și cu admirația ‎pe care tatăl le simțea pentru copil.
‎Nimeni nu m-a privit așa. ‎Cum să mă fi privit eu așa?
‎Trebuia să văd asta.
‎Acum că am văzut, asta îmi doresc.
‎Marian Wright Edelman a spus:
‎„Copiii nu pot fi ce nu pot vedea.”
‎Și nu e vorba doar despre copii.
‎Ci despre noi toți.
‎Nu putem fi o societate mai bună...
‎înainte să vedem o societate mai bună.
‎Nu pot face parte din lume...
‎înainte să văd că exist în lume.
‎Multă vreme, m-am temut să fiu cine sunt
‎fiindcă ai mei m-au învățat
‎că cei ca mine au ceva în neregulă.
‎Cu personajul Nomi, a fost prima oară
‎când am inclus fățiș ‎o persoană transgender într-o poveste.
‎Era personajul care aspiram să ajung.
‎E ceva ciudat la trucul magic...
‎de a crea ceva din neant...
‎apoi de a folosi acel ceva ‎ca un punct de sprijin pentru a înainta.
‎Asta a fost Nomi pentru mine.
‎Sunt mândră de Nomi Marks.
‎Personajul ei ‎n-a fost definit de faptul că e transgen.
‎O iubești mult.
‎Relația ei cu Amanita
‎a depășit tot ce știusem eu ‎că poate fi o relație.
‎Nu se poate să nu...
‎Uitați! De fiecare dată ‎când mă gândesc... la „Nomanita”.
‎Concentrați-vă, copii!
‎E timpul să reamintim lumii cine suntem.
‎De viță nobilă. ‎Dar ar trebui să participăm toate.
‎Când a apărut ‎Pose, ‎nu m-aș fi gândit ‎nici într-un milion de ani
‎că poveștile noastre...
‎vor apărea pe o platformă ‎la care are acces toată lumea.
‎Avem o provocare pentru copiii legendari ‎ai Casei Abundenței.
‎Pose ‎e diferit...
‎fiindcă poveștile au în centru...
‎femei transgen de culoare ‎pe o rețea de televiziune.
‎Asta sigur te mulțumește. Ai câștigat.
‎Nu câștigăm când una dintre noi e bătută.
‎Chiar dacă și-a căutat-o.
‎Când regia și scenariul aparțin ‎unor persoane transgen e uimitor,
‎fiindcă am simțit că suntem toate incluse
‎și că lumea ne ia părerile în serios.
‎Și să fii în preajma celor ca tine.
‎- Ar trebui să mă alătur casei tale. ‎- Zic și eu.
‎Sunt persoane transgen peste tot.
‎Consultanți, scenariști, ‎producători, regizori.
‎Asta a ajutat poveștile să fie complexe,
‎înduioșătoare și inspirate.
‎Chiar și scenele de sex... Dragă!
‎Cele mai multe scene de sex ocazional ‎pentru o persoană transgender la TV.
‎Ar fi putut să iasă oribil, ‎dar mă bucur că au ieșit minunat.
‎A creat multe oportunități ‎pentru comunitate,
‎deci trebuie să existe un moment
‎când e inclusă transmasculinitatea.
‎Facem parte din istoria ‎și cultura balurilor.
‎Privind trecutul, ‎poți învăța multe despre prezent.
‎Eu am văzut că HIV-ul și SIDA,
‎Sărăcia, hărțuirea și violența
‎sunt aspecte cu care ne-am confruntat ‎în '87, dar și acum.
‎Știind că 26 de persoane transgender
‎au fost ucise ‎în Statele Unite anul trecut,
‎aproape toate negrese,
‎mi s-a părut important să-i comemorăm ‎pe cei de la care am învățat atâtea,
‎pe cei care au contribuit ‎la mișcarea noastră.
‎Filmele ne emoționează uneori.
‎Intrăm în sala de cinema ‎și vrem să fim schimbați.
‎Dar avem nevoie ca schimbarea ‎să se petreacă și în realitate.
‎Când mă gândesc la ‎Pose
‎și la faptul că unul dintre creatori ‎e Ryan Murphy,
‎la ‎Prietenie pe muchie de cuțit,
‎mă entuziasmez, ‎fiindcă mi se pare că oamenii pot evolua.
‎Interviul luat de Oprah ‎lui Janet Mock...
‎Mi se pare interesant ‎că a durat atâta timp
‎până te-ai simțit în largul tău ‎ca să-ți spui povestea.
‎A fost diferit de interviul luat ‎lui Lea T.
‎Lea T s-a născut băiat.
‎Oamenii pot evolua ‎și cred că clipele se schimbă,
‎la fel și conștientizarea.
‎Adevărul despre mine a apărut ‎în ‎New York Times.
‎Iată-mă acum!
‎A fost înfiorător.
‎Apoi am început ‎să fiu chemată la ABC, la NBC
‎și chiar la Fox.
‎Cine-ar fi zis?
‎Pentru prima dată...
‎Iată partea emoțională.
‎Am putut să spun clar și răspicat ‎la o probă
‎că sunt femeie transgender.
‎Mama a fost tare fericită, ‎a răsuflat ușurată.
‎Mi-a zis: ‎„Nu-ți va face nimeni nimic. E...”
‎Totul e bine.”
‎Nu chiar, mamă. E... ‎Mai e cale lungă de parcurs.
‎PUNCTUL CRITIC PENTRU PERSOANELE TRANSGEN
‎Mereu trebuie să fim sceptici ‎când doar câțiva sunt promovați...
‎iar majoritatea încă se chinuie.
‎Persoana transgender de pe covorul roșu
‎sau personajul transgender ‎din serial sau din film,
‎aceste reprezentări transgen ‎pot provoca furie în rândul spectatorilor.
‎Iar aceștia n-au acces la personaj.
‎Au acces la persoana de pe stradă.
‎Și cred că de asta ‎e foarte important pentru noi...
‎AVOCAT LA ACLU
‎...să solicităm redistribuirea resurselor.
‎Altfel, noi nu facem
‎decât să-i promovăm pe unii ‎în sfera celor puternici,
‎fără să sfărâmăm cu adevărat sistemele
‎care împiedică supraviețuirea ‎majorității persoanelor transgender.
‎Mai e multă treabă de făcut
‎și nu ne putem gândi ‎că, dacă suntem reprezentați în media,
‎revoluția e gata.
‎Înțelegeți? Fiindcă nu e gata.
‎Lucrurile se pot schimba într-o clipită.
‎Reprezentarea pozitivă
‎poate ajuta la schimbarea ‎condițiilor de viață ca transgen,
‎dacă face parte dintr-o mișcare mai amplă ‎de schimbare socială.
‎Scopul nu e schimbarea reprezentării.
‎Acesta e doar un mijloc ‎de a atinge scopul.
‎Mă întreb ‎dacă cei care urmăresc serialele
‎vor ajuta persoane transgen la nevoie
‎și vor încerca să înlăture ‎politicile care ne asupresc,
‎care ne discriminează...
‎care ne dezumanizează.
‎Până nu se va întâmpla asta,
‎toată energia de pe ecrane ‎nu va fi de-ajuns
‎să îmbunătățească viețile ‎persoanelor transgen din realitate.
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă