Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du vet känslan när man är på bio
och alla skrattar och man bara inte fattar?
Jag hatar alla andra i världen utom dig.
Jag trodde aldrig att jag skulle få leva i en värld som hyllar transpersoner.
På filmduken eller i livet.
Tack så mycket för det här ögonblicket.
Jag trodde aldrig att media skulle sluta ställa hemska frågor...
Hur döljer du din penis?
...och börja behandla oss med respekt.
Du höll tyst om det, sa du, för att du inte ville bli andrafierad.
Men se hur långt vi har kommit.
Vi är så mycket mer representerade i politik och media.
Vi är överallt.
Och man vet aldrig vad positiva bilder kan göra för andra. Man vet aldrig.
För första gången tar transpersoner plats, i centrum, i det egna berättandet.
Men samtidigt som transsynligheten är större än nånsin förr...
Där är min syster!
...mördas fortfarande oproportionerligt många transpersoner.
Det är paradoxen i bilden av oss.
Ju mer vi syns... desto mer utsätts vi för övergrepp.
Ju mer positiva framställningar det finns,
ju mer självförtroende transvärlden får,
desto större blir faran.
Går jag på damtoa begår jag ett brott.
Går jag på herrarnas...då vet alla.
Jag tror att alla i transvärlden ibland har känt...
..."kommer det här på nåt sätt att alienera de som inte är redo?"
Varför har transfrågor lyckats bli som
en huvudfråga i kulturkrigen?
Man har spelat på folks rädslor och därför har vi hamnat där vi är nu:
Vi har hopp på ena sidan och rädsla på den andra.
Sen lång tid tillbaka har de sätt som transpersoner porträtterats på film...
...antytt att vi inte är äkta...
...att vi är mentalsjuka, att vi inte ens finns.
Och ändå sitter jag här.
Ändå är vi här, som vi alltid har varit.
Kör, maestro!
Det var intressant att växa upp i Mobile, Alabama
och att få min första insyn i vad det var att vara trans via TV.
Och även om figurerna kanske inte identifierades som trans...
...så påverkade de nog min syn på mig själv som transperson
och troligen hur folk i allmänhet ser på transpersoner.
För mig var en av de första
figuren Geraldine i The Flip Wilson Show.
Sjung loss, Ray!
Jag minns att jag såg showen med mamma och brorsan
och mamma älskade Geraldine och skrattade åt henne.
Så det var nåt som fanns i humorns värld.
Men så fort det talades om trans-nånting eller "könsbyte"...
LÖDDER (1977)
Ett könsbyte.
-Ett könsbyte! -Precis.
Jag måste sätta mig.
Jag blev väldigt intresserad
och liksom lutade mig fram, fast väldigt diskret.
Fick dig!
En av de första transrepresentationerna jag såg i fiction var nog
Jeffersons-avsnittet med Edie Stokes.
Det är jag, Eddie - fast nu heter jag Edie!
Ursäkta?
Se efter ordentligt.
Hon var vacker och elegant och svart.
Men så hade vi också personen som George anställde
till att säga att han var Edie för att visa Weezie att han inte vänstrade.
Den representationen kändes ju bara som ett skämt.
Det var samma mobbning som jag upplevde i skolan.
Vad är det där?
Jag kände bara "sån är inte jag".
Jag gick i kyrkan på söndagar och hade höga betyg och vann talangjakter
med stepp- och jazzdansnummer jag koreograferat själv.
Japp - det var sån jag var.
Och mamma ville att jag skulle lyckas, fostrade mig så,
och så slår jag på TV:n och ser...
...bilder som inte stämmer överens med den jag visste att jag var.
Så det fick mig att hata allt i mig som var trans.
Jag måste gå.
BIANCA LEIGH SKÅDESPELARE, FÖRFATTARE
Som transperson...
...har man en otroligt känslig radar för om ni skrattar med oss...
Ni står som "F Deveau" i telefonkatalogen.
F står för Frank, raring. Det är jag.
...eller skrattar åt oss.
-Det här är herrarnas. -Jag vet.
Jag är snubbe.
Trans-skämt? Verkligen?
Hej, Joel. Jackie här.
De flesta av oss har bra sinne för humor, det måste vi ha.
Varför griper ni mig?
Jag sa ju det: Icke angiven förseelse.
Men...vi vill inte ses som skämt.
JAG VAR EN MANLIG KRIGSBRUD (1949)
-Vänta: Kan du tala som en kvinna? -Du menar så här?
-Hemskt, kan du inte bättre? -Nej.
Alla transpersoner bär inom sig själva
en transrepresentationens historia, bara i det de själva sett.
Coop...
Dennis?
Du kan leva med mig, så blir jag din fru?
Vad transpersoner behöver är...
...en bredare historia i sin representation.
Så att de kan hitta sig själva i den.
Det är ju fascinerande att några av de första rörliga bilderna
visade crossdressing.
"Gammalt hembiträde hos fotografen" (1901)
När man ser dem känns det som om kvinnlighet anses fånig.
Nåt man hånar.
Och på den tiden var crossdressing olagligt.
Så den som ville bryta mot förväntningarna kring könen
trakasserades och greps ofta.
MAN KLÄDD SOM KVINNA GREPS
Pratar vi om amerikansk film...
...så har vi funnits sen fotografin kom.
Det är bara att söka.
JUDITH OCH HOLOFERNES (REGI DW GRIFFITH 1914)
En film som brukar sägas vara
den där man uppfann dynamiskt montage...
Det är en film av DW Griffith som handlar om Judit från Betylua,
en god judisk kvinna som bor i Jerusalem när staden erövras.
Och för att rädda staden
blir hon fiendegeneralen Holofernes älskarinna.
Och när hon är i hans tält...
...hugger hon huvudet av honom.
Det sägs att det här är en av de första filmerna
där filmens klippning används för att föra historien framåt.
Och det finns en trans- eller icke-binär figur där
som rör sig kring det där klippet i berättelsen.
Det är nästan som om transkroppen det skurits i,
eunucken som kastrerats, en "klippt" figur,
håller sin hand över nyheten med det cinematografiska klippet.
Det är som om trans och film växte upp tillsammans.
Vi har alltid funnits med på film, och inte bara av en slump.
Det finns ett djupt samband.
Kan vi snacka lite om DW Griffith?
NATIONENS FÖDELSE
FRITT EFTER THOMAS DIXONS ROMAN THE CLANSMAN
Som Missy Elliot-låten säger: Vi måste backa lite.
ALLA TIDERS FILM "NATIONENS FÖDELSE"
Att vi studerar och föreläser om DW Griffith
utan ett ord om vad han visar...
Skönt att man inte gick på filmskola.
NATIONENS FÖDELSE (1915)
För hade jag sett Nationens födelse hade jag när blackface-killen kom,
han som dyker fram från bakom en buske för att våldta den vita kvinnan,
då hade jag varit klar med filmskolan där och då.
Då hade jag slutat.
DW Griffith är inte bara otroligt rasistisk,
han förstår också att man kan göra genusavvikande människor
till berättelsens skämt.
Det blir liksom: "Du, DW Griffith, ditt rasistarsle!
Du uppfann den stereotypen på film. Bra jobbat!"
Ser man på den tidiga stumfilmen Lillians förvandling,
så tar den upp frågan om könsbyte.
Där har man blackface tillsammans med crossdressing.
Det är som om de är tvilling-fascinationer
som alltid är ihoprörda på nåt sätt.
Det är intressant att se tillbaka historiskt på transmaskulin erfarenhet.
Till att börja med saknades ju själva vokabuläret, trans "fanns inte".
I Lillians förvandling äter hon ett frö och, pang, så vaknar hon och är man.
Och där ser vi inte bara genusuttryck
utan också rasistiska förväntningar.
Den vita personen blir en dandy i societeten,
som idealet för hur en man bör vara.
Men så tvingas hennes jungfru att också äta ett frö,
och hon blir en aggressiv och våldsam tjänare.
Så till och med i en könsöverskridande fantasi
har man fortfarande vita i blackface
som spelar fruktansvärda fantasiversioner av svarta människor.
Det finns en massa fult i vår historia.
Saker som känns som ett angrepp, tycker jag.
Men vi måste känna till dem, måste lära oss dem.
Det finns en massa teorier kring historien
om svarta manliga komiker som kör drag, att det skulle vara en initiationsrit.
Den här blir fin på dig. Pröva skiten.
-Jag fixar det inte, Foxx! -Okej.
Då får du väl fortsätta som komiker på mellannivå, och...
...äga på klubbar i orten.
-Och aldrig slå bland vita. -Då får det bli så.
Historiskt sett har svarta män
porträtterats som hypermaskulina.
Nästan predatorer inför vit kvinnlighet.
Låt bli den vita damen!
Och svarta män har kastrerats i USA, bokstavligen:
Vid lynchningar skars svarta mäns genitalier ofta av.
Så en svart man i klänning är ett avmaskuliniserande.
Å, nej, vänta. Å! Var är den?!
Och jag känner att många svarta mäns syn på det här
ingår i det traumatiska arvet
av kastrering av svarta män i Amerika.
Sätts en svart man i klänning är han i somligas ögon inte längre ett hot.
"Nu kan vi skratta."
Alltså, jag kan har tappat räkningen på antalet gånger i offentliga rum,
särskilt tidigt i min transition i New York,
när jag steg in i en tunnelbanevagn och folk började skratta.
Som om min existens, min närvaro, som om det bara var ett skämt.
Och jag tror att folk har lärts att visa den reaktionen.
VÅRA VÄRSTA ÅR (1994)
Hej, Al! Det är jag, Thad.
Är det ett skämt fast jag inte skrattar?
JULNÖTTER (1994)
Det tycks finnas en tanke att vi bara är komedi.
Att vi är nåt slags missfoster som leker maskerad för att andra ska få skratta.
Såna här bilder är ju nedslående för alla kvinnor.
Och vi ser komiker klä ut sig till kvinnor för att få jobb, som i Tootise...
Jag heter Edward!
...eller en bostad, som i Bosom Buddies.
Kolla in mig.
Och båda är svåra hinder för verklighetens transpersoner.
Hejsan.
Hej!
För mig...som barn på 60-talet...
...så visste jag inte var trans var.
Vad jag visste var att när jag umgicks med min bror och min far...
...så skrattade de åt The Three Stooges. Allvarligt, The Three Stooges?
Jag gillar Lucy.
I NATTENS MÖRKER (1980)
Och när jag såg film och TV identifierade jag mig med hjältinnan.
Är man queer-unge i villaförorten...
...och man längtar efter glamour och ser I nattens mörker...
...då ser man inte misogynin, man ser bara skönheten och...
...spänningen.
Och det är en sekvens
där Angie Dickinson är helt klädd i krämfärgat.
Och beiga Isotoner-handskar, hon tar andan ur en.
Hon träffar en läcker kille och plockar upp honom.
Hon har det inte bra med maken.
Och så tar hon hissen...
Och plötsligt...
...dyker Michael Caine upp!
I en fulbillig peruk.
Och stora solglasögon och en trenchcoat...
...och mördar henne!
När vi ser det nu säger vi "det är ju fruktansvärt".
Men som barn kände jag att jag var Angie Dickinson, det var jag.
"Vafan hände?"
Hollywood har länge lärt publiken
hur man ska reagera på transpersoner.
Gud, nej...
Så du var brud hela tiden?!
En jäkla brud?! En ful jäkla brud!
Och ibland lär man publiken att rädsla är korrekt reaktion.
Nej, Ronnie! Nej!
Att vi är farliga.
Psykopater, seriemördare.
Att vi är avvikande, perversa.
Varför annars gå i klänning som man?
Alfred Hitchcock verkade besatt
av att folk som går utanför könsstereotyper är mördare.
MORD (1930)
Vad var det om, Alfred? Svara från graven!
Tala med oss!
Vet du varför han kallas "Buffalo Bill"?
Snälla, berätta. Tidningarna säger inget om det.
Det började som en dåligt skämt på mordroteln i Kansas City.
"Den här flår sitt byte."
Ledsen, jag älskade När lammen tystnar. Bra film och bok. Ja, den är problematisk.
Men när Jodie Foster säger:
Litteraturen visar inget samband mellan transsexualism och våld.
Då tänker man "okej, så du fattar att mördaren inte är transsexuell, då? Väl?"
Fast vi är inte passiva.
Kan du inte bara säga att vi inte är psykopater och mördare?
Vi är inte seriemördare. Vi gör inte sånt!
Jodie...
Den gnider in lotion i huden. Den gör det när den blir tillsagd.
Min släkt betalar dig kontant! Vad du än vill ha, så betalar de!
Jag skulle göra min transition
och tog mod till mig och berättade för en kollega.
Hon är en väldigt smart kvinna, väldigt begåvad musiker, välutbildad, världsvan.
Och hon såg på mig: "Som Buffalo Bill?"
Som om hennes enda referens var
den där motbjudande och psykotiska seriemördaren
som jagar kvinnor för att döda dem och flå dem.
För att iföra sig deras kroppar, lägga beslag på kvinnoformen.
Och det är det feministiska argumentet mot transkvinnor, att vi stjäl kvinnoformen.
Och han gjorde det alltså bokstavligt.
Varför svarar du inte?! Snälla!
Och hon ångrar det nu.
Hon förskräcks över att hon sa så,
för hon känner transpersoner nu, förstår problemen, känner mig.
Men att det var hennes enda referens, hennes enda grund till förståelse:
En vidrig, psykotisk seriemördare.
Det gör ont. Det gör bara ont.
När folk lärde känna mig som ung transkvinna...
...så var en av frågorna jag fick "Har du sett M Butterfly?"
Och jag liksom bara...
René...
Låt mig behålla kläderna på.
Jag fattade det hela som en spion som låtsades vara en kvinna.
Men det var en sån där konstig grej. "Varför frågar de mig om M Butterfly?"
Se på mig.
Är det mitt utseende?
För det är jag som är den asiatisk-amerikanska transrepresentanten.
Enligt en studie har 80 % av USA:s befolkning
inte nån bekant som är transperson.
Så merparten av de uppgifter amerikaner får
om vilka transpersoner är, hur våra liv ser ut och rör sig kring,
dem får man från media.
Varför kan du inte vara en man?
Och vi har fått lära oss hur ska se på oss.
Vi fostras sällan i en familj med andra transpersoner i vår närhet,
så när vi försöker hitta oss själva
så söker vi ledtrådar i media.
För precis som 80 % av amerikanerna inte känner transpersoner,
så känner vi sällan transpersoner när vi försöker hitta oss själva.
Så vi går till media för att hitta nån som är som oss.
Jag blev så glad när The L Word sa att de skulle ta in en transmaskulin figur.
Transmän ingick i den lesbiska världen och det lät läckert.
Max är den första återkommande...
...transmaskulina figuren i en TV-serie.
Tar du hormoner?
Nej.
Inte än.
Sen börjar Max ta testosteron.
-Sluta! -Radera det!
Ge fan i min dator, sluta!
Och Max förvandlas från en trevlig typ till ett riktigt arsel.
Du är min tjej och det här är min fest! Du ska inte dansa med nån annan snubbe.
Jag dansar med vem fan jag vill.
Man märker att man är mer frustrerad.
Men på den nivån?
Det är testosteronet som drar igång mig.
Det framställs i usel dager.
Hade jag inte tränat skulle jag nog vilja spöa nån.
Jag gjorde min transition medan serien sändes, så det blev problematiskt.
För eftersom The L Word är en serie om lesbiska...
Det är en sorg att så många starka butchar släpper sin kvinnlighet och blir män!
...ser de på transpersoner genom en lesbisk lins.
Varför kan du inte bli världens största butch i kroppen du har?!
För att jag vill känna mig hel. Jag vill att utsidan ska matcha min insida.
Du släpper det finaste i världen.
Vadå, tuttarna?
Nej: Att vara kvinna.
Det fångar nog bäst
hur The L Words skapare såg på Max.
De ser allt fler transmän i den lesbiska världen
och att de förråder feminismen.
Betyder det...att jag får jobbet?
Välkommen ombord, Max.
-Välkommen till Intechmode. -Å, tack!
Det är inte meningen att vi ska gilla Max.
Vi ska ogilla honom.
Tänker du svika? Sova med fienden?
Hur det fick folk att må är ett spår i vår historia.
Vad vi lärt av det
och hur vi från och med nu porträtterar transfigurer
beror i mångt och mycket på Max.
Det finns en lösning på nästan alla problem i media för transpersoner.
Vi behöver bara mer.
För en del klumpiga representationer
skulle inte spela så stor roll om det fanns andra.
Vill du veta hur min barndom var? Okej: Jag hade inga vänner.
Jag hade för mycket smink. Grannungarna såg mig som ond. Se på mig nu!
Jag kan inte vara skurk för evigt!
Min familj och jag såg ofta på film tillsammans.
Doktorn!
Vi såg Älsklingsfiende...
Det här är dr Franz Blau
från könsbyteskliniken i Bethesda, Maryland.
...men när vi kom till slutet...
Innan hon kom till vår lilla klinik var hon:
Milton Moorehead från Syosset, Long Island. Hej.
Neeej!
Där blev min familj väldigt tyst.
Neeej!
För där fick de bekräftat att om jag valde ett visst liv...
Hon är en pojke!
...skulle jag bli skurken.
Ja, men det visste vi ju.
Eller att jag inte skulle bli älskad.
Jag var sju eller åtta den gången, och...
Vi pratade aldrig riktigt om det efter det, men...
Jag minns att dan efter försökte min mamma...
...att få mig att ha mer maskullina kläder.
SPINDELKVINNANS KYSS (1985)
Vad är det här mellan dina ben, va?!
Säg mig, damen!
En olycka.
-Vågade jag, skulle jag skära av den. -Du är ändå en man.
En man!
Tillhör man en marginaliserad grupp
spelas det mesta inom film och TV in utan att ha dig i åtanke.
Så är man icke-vit eller LGBTQ-person, immigrant eller funktionshindrad,
så utvecklar men en klar medvetenhet eftersom man inser
att bilderna man ser inte kommer ur ens liv.
Förlåt mig, pappa.
Vänta!
Jag fnissar för att jag är en svart transtjej från Alabama
och jag älskar Yentl.
Jag tillhör kanske inte målgruppen.
-Välkommen till vår skola. -Har jag antagits?
Jag såg den som ung och den speglade min önskan att ses som den jag var,
fast samtidigt passa in i det traditionella för att klara sig just då.
Låten "Will Someone Ever Look At Me That Way?" satt ju direkt.
Som han ser på henne nu
Ska nånsin någon se på mig så där?
Det slog an i mig, för då var jag ju en flicka som ingen såg som en flicka.
Och nu har nån sett på mig så.
Och så Victor/Victoria.
En kvinna låtsas vara en man som låtsas vara kvinna?! Dumheter!
Så dumt att ingen skulle tro det.
1982 gick jag ut high school,
och det var samma år som Yentl kom, och Victor/Victoria.
Och jag såg de där filmerna så många gånger.
-Det är en karl. -Ja!
Av nån anledning vill vi ha berättelser som speglar oss.
Från grottmålningar till 3d-IMAX.
Vi vill se oss själva speglas i en berättelse.
Adam Torres!
Dessvärre har transmän varit rätt osynliga i media...
...och först nyligen har icke-binära börjat porträtteras.
-Mina pronomen är de, deras och dem. -Visst.
Och visst är osynlighet ett privilegium jämfört med den transfobi
som skrivits in i transkvinnliga figurer.
-Jag är en gift man. -Jag också.
Men jag jobbar med transpojkar
och när de söker speglingar på filmduken hittar de sällan nåt.
-Skynda på! -Ja, ja.
Mina föräldrar kallade mig "Scout" på grund av Skuggor över Södern.
Jag kände igen mig i pojkflickor,
för jag kände inte till några andra möjligheter.
Så jag tänkte "ja, det där fattar jag!"
BJÖRNLIGAN (1976)
Jag föddes i 80-talets början, så mycket av det jag förstod av världen
lärde jag mig via TV och film.
En av grabbarna kunde komma på TV en lördagskväll.
-Vem tror du att du är? Tootsie?! -Nej.
Okej, Yentl, då?! Vad vill du bli, en rabbin?!
Ja, jag minns att jag såg En av grabbarna när jag var liten!
Hon låtsas vara en pojke
så att hennes skrivande ska tas på allvar.
Du är söt, du kan bli modell.
"Bli modell"?
För att en söt flicka bara inte kan ha en hjärna?
De lekte med idén att trans är
ett sätt att ta en plats man inte egentligen skulle ha.
En del av mig blev till sig.
I min fantasi vore det ju... Ja!
Ny frisyr, nya jeans, cool ryggsäck. Alla vill ju hänga med en cool...
Men när jag blir kär får jag skynda mig att bli tjej igen.
-Jag är inte som du tror. -Vad menar du?
Det är en väldigt lång historia.
Och all konflikt uppstår på grund av lögnen.
Du är gay.
Jag är inte gay.
I stället för att bara snacka om det... så där som folk gör...
"Jo, du, sån här är jag", så blir det "Jag har tuttar!"
Hur kan du ha tuttar?!
Är du en demon?!
Han är en kvinna!
Jag har aldrig lyckats förstå logiken där, hur de kunde anse det rimligt.
Kom igen! Spela!
Så det är egentligen berättelsen om kvinnokraft
förpackad i en transmaskulin erfarenhet, så det blir så ogiltigförklarat.
Han är transsexuell!
Han är för fan tjej!
Jag minns ett Jerry Springer-avsnitt med Reno.
Alltså, Reno var på Jerry Springer.
En vacker liten svart kille dyker upp.
Han är där med sin tjej och säger "jag måste säga en sak".
Jag är tjej.
Alltså, det var häftigt.
Är du en tjej?
-Är det en tjej? -"Det"?
Vadå, "det"? Sitt inte och dissa mig här!
Reno var inte bara första gången jag såg en transmaskulin på TV.
Det var helt klart första gången jag såg en svart
och transmaskulin på TV.
Vad kallar du dig, trans...?
Transperson.
Då var jag i high school-åldern och for runt på härbärgen.
Jag sov på soffan hos folk, som en typisk svart, queer, transperson i New York.
Och...
Jag tror inte egentligen ens att det finns nån mer som är som jag.
Så att se den här bilden på TV:n framför mig...
Det var verkligen en kraftinjektion.
Vi får nog inte se lika många transmän i film och TV som transkvinnor
för transmän ses inte som sensationella.
Jag är en stolt transman, dr Bailey.
Men jag ser helst att folk lär känna mig innan de får höra min medicinska historia.
Och transmän är nog inte heller så lätta att känna igen.
Det är den här tanken att folk inte känner transmän,
eller att de inte existerar eftersom man inte ser dem.
Testosteron! Det kan man inte bara packa upp och lägga i en låda.
Jo, faktiskt, så länge det inte passerar bäst före-datumet.
Det är långt fler transkvinnor än transmän som skildras och porträtteras i media,
trots att antalet faktiska transpersoner är rätt jämt fördelat på män och kvinnor.
Som i cis-världen.
Men transkvinnor skildras långt mer.
Och det beror naturligtvis till del på att kvinnor i gemen,
och därmed även transkvinnor, ses som en mer lättsåld tillgång.
Jag blev så fruktansvärt trakasserad på New Yorks gator, tidigt i min transition.
Så jag beväpnade mig. Det var krigsmålning.
När jag skulle ut i världen ville jag må så bra jag bara kunde.
För jag visste att jag skulle felkönas, genast känna mig otrygg ute på stan,
och så blev det ju.
Så jag bepansrade mig, och sminket var ett sätt att göra det.
Jag tror att en kvinnas rustning
blir en annan kvinnas utsmyckning.
Alltså att en Kardashian-estetik, det hyperfeminina med stora läppar
stort hår, förlängningar och silikonfyllda kroppskurvor,
att det på vissa sätt kan vara en spegling av en estetik bland gaymän.
Det är ofta gaymän som stylar kändisar.
Och de har snappat upp stilen från gatudrottningarna de känner från klubbar.
Och de i sin tur har hittat den bland sexarbetare
som måste hyperfeminisera sina kroppar i sin kamp om kunder för att överleva.
Och vänd!
Och de imiterar ju en äldre version av det feminina
som de på film och TV sett att män gillar. Och där har vi gått varvet runt.
Men många ser på transkvinnors version av kvinnlighet
och ser den som ett förstärkande av
de värsta patriarkala stereotyperna av kvinnor.
Men jag anser det orättvist och ahistoriskt
att pracka det perspektivet på personer som bara försöker överleva.
RÄTT UPP I 90-TALET! (1999)
Hej, söte farbror. Vill du ha en pojke, kan jag vara pojke.
Vill du ha en flicka kan jag vara flicka. Jag kan vara vad tusan du vill.
Jag har spelat prostituerad, call girl, hora, allt.
Jag är faktiskt också oskuld. Dina vänner trodde att vi kunde gilla varann.
-Är du oskuld? -Ja.
Vet du?
Jag tror inte att du är oskuld.
Och jag tror att du är prostituerad.
Men samtidigt...
Efter ett tag kände jag mig begränsad.
Jag kände "okej, vad blir det nu? Finns det nåt mer för mig?"
GLAAD tittade på 134 TV-episoder
där en transfigur togs in bara som gästartist.
Och vad vi fann i de porträtten var att det vanligaste yrket
för transfigurer var sexarbetare.
Vill du suga mig nu?
Va?
Ska jag ta fram min?
Vill du ta den i munnen?
Det är sant att särskilt transkvinnor ofta tvingas ut i sexarbete
eftersom transpersoner diskrimineras.
Arbetslösheten är tre gånger högre för transpersoner,
och fyra gånger högre om de är icketvita.
Så det finns orsaker till att en del transkvinnor är sexarbetare,
men när det visas på TV ges det inga förklaringar. Transkvinnor bara gör så.
Jag sa till honom: "Ta ut den ur min rumpa annars skiter jag på den!"
Jag betalar dyrt för att bo i ett område som är trendigt dagtid, transigt nattetid.
-"Transigt"? -Transsexuella.
Brudar med kukar. Tuttar uppe, kulor nere.
-Jag fattar inte lockelsen. -Det är ett alternativ.
Jag har spelat sexarbetare.
Är du en nattfjäril? En kurtisan?
Vad snackar du om? Jag är gudinna och modell.
-Vill du gå på en dejt eller inte? -Visst.
Inte för att det är fel att vara sexarbetare, men det är inte allt vi är.
Hej.
Som före detta sexarbetare kan jag uttala mig här.
Och ser man oss bara som en sak...
Så söt du är.
...utan ett liv utanför den rollen...så lär folk aldrig se oss som hela personer.
Offret heter Mark Halsey. Många knivsår.
"Mark" - transhora, alltså.
Nej, han klädde sig fräsigt.
Alltså, jag fattar att han är...
Hollywood har dessvärre i många år, särskilt i polis- och sjukhusserier,
kört berättelsen om transpersonen som offer, som brukar följa några spår.
En är att nån mördats för att hen är transperson.
Och i sjukhusdramat kommer de till akuten för att deras hormoner dödar dem.
Eller ligger döende i cancer kopplad till födelsekönet.
-Vi tror att du har testikelcancer. -Va?
Jag var med i många sjukhusserier, och de dödade mig hela tiden!
-Bröstcancer? -Beklagar. Jag är hemskt...
Så hormonerna jag tagit har gett mig cancer?
Ja.
Transpersoner dör inte av sina livräddande alternativ
till de könsbehållare de givits.
Så om jag blir kvinna...
...så kan jag dö?
Det dödar oss inte.
Du har prostatacancer.
Jag bokades till Code Black och Chicago Med samma dag.
Pus. Herregud, det är pus alltihop!
-Vadå, "pus"? -Infekterat.
Det var rätt galet.
Jag bokade dem så snabbt att jag inte insåg att berättelserna var så lika.
Båda patienterna fick cancer.
Det var i princip identiska berättelser.
Jag har i nästan hela mitt liv legat i krig med mitt kön.
Typiskt att det var biten jag inte blir av med...är den som tar livet av mig.
Jag har dött så många gånger att jag tappat räkningen.
Min första större roll var i CSI.
Det var en dansroll.
De såg mig provspela
och så tänkte de "vi skulle ju kunna ta med Candis...
...som, vad sa du? Trans? Okej."
Lyft!
Hon väger visst en del.
Jag rullas ut från toan
och alla säger "oj, vilka stora händer!
Kolla på de stora fötterna."
Brösten har förstorats.
Jag ligger där död och himlar mig.
"Otroligt att man står ut."
Hon är en han.
Jag ville sätta mig upp och säga "det här är bara dumheter!
Det är så korkat, kom igen!"
Men jag tänkte "släpp det, bara".
Vad tror du, är det ett hatbrott?
"Transflicka dränkt på offentlig toalett." Låter det som kärlek?
Sättet hon dör på
var ju så våldsamt och så skrämmande.
Och det var alltså...den berättelsen som av nån anledning...
Författare ville författa den.
Producenter ville producera den.
Regissörer ville regissera den.
För det är den berättelse folk hela tiden ser i media.
Sen ringde Ryan Murphy mig.
"Jag har en idé till en handling, är du med?"
Och jag tänkte: "I Nip/Tuck? Lätt!"
Sen läste jag manus och tänkte "oj, intressant."
Det var lite kusligt.
Jag vill få könsbekräftande behandling.
Jag vill bli man.
Det var klart konstigt att inför kameran göra transition tillbaka
och dra på en peruk och försöka linda brösten.
Det är rätt svårt med den här hyllan.
Har den här erfarenheten lärt mig nåt är det...att en penis inte gör en till man.
Det är det man har här. Aj, tusan...
På så många sätt är transhistorierna i det där programmet
urtypiska för hur problematisk avbildningen av transpersoner kan vara.
Mamma skulle knappast gilla att jag drack under terapin.
Det här är inte terapi. Och din mamma är inte här.
Är du pedofil, eller?! Jag satte in larm här för att hålla monster borta,
men nu märker jag att jag haft monstret mitt framför mig hela tiden!
Vi fick veta att Ava var trans först i slutet av säsongen,
och jag tänkte "galen kvinna!"
Sen kom det stora avslöjandet att hon var trans.
Äh, kyss mig.
Hur hårt?
Du började.
Nu avslutar jag.
Nej, inte det. Nej!
Vill du erövras?
Såna här filmscener är djupt problematiska med sitt budskap till män
att anstränger man sig tillräckligt så ger kvinnor sig.
Så, hon...
Som jag ser det våldtas hon.
Det är en massa...
Det var svårt, väldigt svårt att se.
Och så slutar han, och hon bara: "Å, är jag inte kvinna nog för dig?"
I nästa scen kliver han in i ett rum och säger:
Ava är en man.
Det handlade om hur djup hennes vagina var. Han är kirurg, så...
Alltså, jag måste...
Bara att som transperson prata om det här...
Det är så våldsamt, det känns så...
Det är så svårt att prata om. Jag rycker till inför det, jag vill gråta.
Jag vill gråta när jag talar om det här berättandet, för...
De är bara hemskt, det är...
Det är sånt här vi råkar ut för, och det är så här det känns att se det.
Jag undrar om de som skapar de här berättelserna
tänkt på hur transpersoner i publiken ska må. Jag vet inte.
Vem är du?
Jag var elva när Boys Don't Cry kom, så jag såg den inte då.
Men jag minns den i tidsandan.
Hilary Swank, i Boys Don't Cry!
Och jag såg Hilary Swank vinna sin Oscar.
Vi har kommit långt.
Och jag minns att de spelade en scen.
Jag föddes med en konstighet, som en fosterskada.
Det är inte så sällsynt, men läkarna försöker fixa det.
Jag har också underliga grejer.
Det här var innan jag hade hört om transmän och när jag nyligen såg om den
kände jag ett sånt band till Brandon.
Alltså, att...kofångar-surfa.
Att dricka öl, hålla upp dörrar åt tjejer...
Han fick leva ut det.
Inget kan gå fel om vi är tillsammans.
Min tjej sa "ska jag gå med?" "Nej, jag måste gå själv."
"Säkert? Det kan bli svårt." "Nej, jag måste gå själv."
Och jag gick till biografen på Carlton, nära Yonge Street i Toronto,
och jag såg filmen.
Och jag blev...
...helt tagen.
Den slog verkligen an i mig.
Det dröjde innan jag såg den, men när jag gjorde det...
Fruktansvärt.
Ursäkta, hör ni. Ledsen att ni drabbats.
Vänta, snälla! Jag kan lossa bältet, vänta, bara släck först!
Det var svårt att se, väldigt svårt, det är en väldigt brutal våldtäktsscen.
Men det var ett ögonblick...
Just före våldtäkten som nog är, rakt av...min värsta mardröm.
Jag håller i dig tills du tittar. Kolla!
Låt honom vara!
Det var mycket...att ta in.
För nån som har...
...genomgått nåt liknande . Det kan hända och jag vill absolut inte uppleva det.
Efter att jag hade sett den tänkte jag "Herregud, jag kommer att dö."
Var fan är hon?!
Och så säger folk "men det bygger på en verklig händelse".
Men varför är det såna här berättelser som dras om och om igen?
Hon har inget med det att göra!
Filmen betydde inte så mycket för mig, för jag hade sett dokumentären innan.
Och den var hemsk!
En släkting hittade mordoffren i fredags på den här gården söder om Humboldt.
Offren var Teena Brandon, Phillip DeVine och Lisa Lambert.
Men det var också att Phillip DeVine ströks ur filmen Boys Don't Cry.
Tänk er fasan att sitta i rummet intill och höra två andra dö.
Och han måste ju ha vetat att han stod på tur.
Det fanns en svart man där som mördades.
Som var hans kompis, hans allierade,
och den killen ströks helt ur filmen!
Det förändrade filmen för mig.
Ja, alltså...
Det är det där utsuddandet av svarta.
Som om man inte kan ha transpersoner och svarta i samma utrymme.
Vad säger det om mig som trans och svart?
Återigen fråntas jag representation.
Jag får veta att jag inte kan finnas i min svarthet och transhet.
Jag kan inte komma med alltihop på en gång.
I fillmen Stonewall om upproret 1969
får vi ännu en tillrättalagd historia.
Kom igen!
Gay power!
Stonewall var en bar för prostituerade och transpersoner.
Det var inte nån respektabel bar dit peppiga vita bögar gick.
Det var inte Stonewall, inte som jag har förstått det.
Och det var folk som inte hade nåt att förlora
som ledsnat på polisens trakasserier.
SYLVIA RIVERA PRIDEMARSCHEN 1973, NEW YORK
För i början av 70-talet
ville gayrörelsen inte ha med transpersoner att göra.
Tysta lite nu.
Sylvia och Marsha. De var transpersoner, femmes.
Och det var de som drog igång kampen för homorättigheter.
Jag tänker inte tåla mer sån här skit!
Jag har blivit misshandlad!
Min näsa har knäckts!
Jag har kastats i fängelse!
Blivit av med jobbet!
Jag har blivit av med min lägenhet för homosexuellas frigörelse
och ni behandlar mig så här?!
Vad fan är det med er, egentligen?
Tänk efter lite!
Assimilering är det amerikanska narrativet.
Och transpersoner är svåra för en del i bögvärlden att assimilera.
Vad händer då?
Då svarar den delen av bögvärlden: "Ni finns inte."
Ibland är det nog de
som känner sig närmast det som skrämmer dem som är de allra hemskaste.
Några av de mest transfobiska reaktioner jag känner till kom faktiskt från bögar.
SOLDAT-CHRISTINE ÅTERVÄNDER HEM
En före detta soldat på 26 kommer hem från Danmark där han gjorts om till kvinna.
Det skickades ett brev till Christine Jorgensen
från nån som såg sig som gay.
Med brevet följde ett rakblad och i brevet stod det:
"Varför inte avsluta det doktorn påbörjade?"
Alltså...
FÖRE DETTA SOLDAT BLIR BLOND SKÖNHET
Transhistorien förändrades 1952,
när Christine Jorgensen blev kändis världen över.
Tack så mycket.
Hon var inte den första transpersonen att få könsbekräftande behandling,
men hon var den första som blev känd världen över för att ha fått den.
Det här var bilden av transpersoner för en hel generation.
Hon är central.
Hon angav hur samtal kring transidentitet fördes.
Hur förklarar du en artikel som publicerades i New West förra året?
Det rörde transsexuella, och det var hemska historier om kvinnor som...
...kände en fantompenis komma tillbaka
och fick stora psykologiska problem, svårt med urinering, svårt sexuellt.
Psykologiska problem orsakade av kirurgi som utförts utan tillräcklig terapi.
Där har du svaret, du använde ordet "terapi".
Vi har terapi som ett krav på könsidentitetskliniker.
Folk talar alltid om kirurgin, men den är som en antiklimax.
-Den utförs efter allt det andra. -För de som opereras.
Men för alla andra är det kirurgin man reagerar på.
-Kirurg, skära, ta bort. -Ja, jo. Förvisso.
Fokus på kirurgi
blev det sätt man har talat om transpersoner på, i 60 år.
Vad händer här, och vad händer...
Med hud från penis skapas nåt som tycks vara en vagina?
-Är det så? -Ja.
-Hur såg du på din kropp förut? -Det var inte min kropp.
-Beter den sig som en penis? -Japp.
"När kom du ut? Vad hette du då? Hur såg du ut? Vad sa släkten? Vem ligger du med?"
Hur kom vi in på det här?
Vänd dig om - gå. Kolla här, allihop!
Helt klart en karl!
Man anser sig ha rätt att kommentera och fråga.
Vad gav du för dem? Jag undrar vad mina är värda.
Det är som en cirkus.
-"Hon är egentligen en man." -"Män som varit kvinnor."
Är du en man? Är du en kvinna? En "det"? Vad är du?
Bara kliv fram, kläm på dem. Bara fem dollar.
Så kändes det när man såg på.
Det var som en bilolycka.
Man bara måste titta.
GLAMOURÖSA DAMER SOM KAN VARA MÄN
Jag visste att nåt i mig hade ett band till de här kvinnorna
men det fanns också nåt obscent.
Hur kan en kille reagera?
-Hur reagerar du? -Hur jag reagerar nu?
Jag tycker att ni är väldigt attraktiva.
Men du är inte redo att dyka ned i sängen?
Nej, så menar jag inte...
Nej, särskilt inte här, nej.
Det var ett avsnitt av Gary Collins Show
med vackra transkvinnor som var varietéflickor.
Och han försöker att vara finkänslig i intervjun
men han säger typ "jag såg bilder på er,
och man tycks inte kunna se manliga könsorgan."
Det är kanske inte så gentlemannamässigt, men...
Vad händer? Vad händer med den?
Och det påminde mig om när Caroline Cossey var med i Arsenio Hall Show.
Och Arsenio Hall hade en liknande fråga.
Men hur lyckades du som strippa dölja att du hade en penis?
Ja, jag liksom stoppade undan den.
Förde upp den där bak, faktiskt.
Var den väldigt liten? Jag skulle få svårt att stoppa undan min.
Det var...
Herregud.
Det var klart jobbigt att se nu.
Kan du få en orgasm?
Som de flesta kvinnor säger så beror det mer på killen.
Å, okej, visst.
Hon var så behagfull.
Hon hade både humor och intelligens.
Jag tänkte "bara jag kunde vara som hon".
Är du med i tidningar och TV för att bevisa för dig själv att du är kvinna?
Jag behöver inte bevisa nåt för nån - jag är kvinna.
Bra sagt!
Så här efteråt är det nedslående att se hur transpersoner har exploaterats.
Fast jag måste erkänna att det var coolt att se transpersoner på TV.
Det enda med att dejta heteromän och leva så här
är att de är rädda för vad deras vänner ska säga och tycka.
Och så många av dem
är rena jättarna i vår värld.
Vi har könsidentitet, alltså "Vad är jag, man eller kvinna?"
Och så sexuell läggning, "Älskar jag män eller kvinnor?" Skilda saker!
Det var som ett jobb för dem, en möjlighet att få betalt och...
...berätta om sig själva.
Och de nådde oss.
Det har beräknats att en födsel av 40 000
är folk som hamnar i kategorin som kallas "transsexuella".
Det finns många andra som är marginella, så...
Skulle du vilja bli omtalad så? Inte jag.
Nej, men jag tror att de där hemma behöver få veta att det finns andra, många andra.
Och att det är fint. Alla bor inte i New York eller San Francisco.
Men när man hör nån så vältalig som Leslie eller David känner man hopp och styrka.
Under hela våra liv har vi sett oss själva genom andras prismor.
Vi har alltid hört andra analysera oss, beskriva våra känslor och tankar.
Kan vi inte snacka om hur Jesse Helms behöver terapi?
Vad i hela friden rör sig i skallen på KKK-folk?
Så om vi ska tala om vår situation...
Man kan inte bekämpa ett förtryck man inte nämner, inte gå runt det.
Vi vill göra våra egna röster hörda. Som medborgarrättsrörelsen gjorde.
Som kvinnorörelsen gjorde.
Och på sitt lilla sätt har Joan Rivers Show gjort det nu!
Att se transpersoner älskas, lyftas fram och respekteras i film och TV
kan få en att gå emellan när man ser en transperson trakasseras på stan,
och säkra att transpersoner i ens liv får stöd och bekräftelse som medmänniskor.
Är du man?
Det är okej. Jag menade inte att du skulle få veta så här.
Men när det bara är våld som förstärks råkar vi ännu mer illa ut.
-Prata med mig. -Rör mig inte!
Kollar man trans-scener i en följd
ser man hur alla människor runt trans-figuren ofta känner sig förrådda.
Men jag ogillar ärligt talat tanken på ett avslöjande
eftersom det förutsätter att det finns nåt att avslöja.
Du berättade om dina föräldrar, din syster, dina intressen.
Vi pratade i tre timmar på en altan, men du nämnde inte att du varit man!
Förlåt.
Det förstärker deras antagande att det finns en dold hemlighet,
och att jag måste berätta för andra.
Och det förutsätter att den andra kan ha nåt slags problem med
det som ska avslöjas.
Och att den andras känslor är viktigare än mina.
Tusan.
Eller att transpersonen har skapats
för att hjälpa fram mognaden hos den heterosexuelle vite mannen.
I verklighetens Dallas Buyers Club-berättelse...
...fanns ingen figur som Rayon.
Jag heter Rayon.
Gratulerar.
Stick och lägg dig i din säng.
I Dallas Buyers Club...
...lyckas den heterosexuelle figuren reda upp sitt liv.
-Är du hög, eller? -Strunt i det, du.
Och han blir en hjälte.
Folk dör ju, för tusan!
Och ni sitter och ängslas för att vi ska hitta en lösning utan er!
Rayon...
...får ett återfall med narkotika.
Blir sjuk...och dör.
Dyker upp, full av energi och attityd!
Ruskar liv i killen och skakar om allas förväntningar!
"Jaha, det var det - nu är han på gång. Då kan hon dö."
Och priset går till... Jared Leto, Dallas Buyers Club.
Jag minns att jag såg Jared Leto i sin vita smoking och sitt helskägg...
...och det stod helt klart för mig att omvärlden såg honom som en man.
Trots att Rayon porträtterats vackert och finkänsligt i filmen.
Och jag insåg att det ingick i ett större narrativ.
Lili.
Allmänheten tänker på transkvinnor
som män med jättefint hår och smink, utklädda.
Och det förstärks varje gång
vi ser en man som spelat transkvinna utanför filmduken.
Får jag komma in?
Jag har inget jobb, inga vänner. Jag klarar inte livet.
Jag måste bo med folk.
En satans eftermiddag är
i mina ögon det främsta exemplet på problemet med besättning av transroller.
Särskilt för män.
I verkligheten var kvinnan, Elizabeth Eden, en enastående vacker transkvinna.
Och när de började spela in...
...anlitade de en transskådespelerska, Elizabeth Coffey Williams.
Men de sa att hon var för lik verklighetens kvinna för att spela rollen.
Så i stället tog man in Chris Sarandon.
Det var hans första filmroll, och han Oscarsnominerades för den.
Chris Sarandon...
...och En satans eftermiddag.
Så har det varit i 40 år!
John Lithgow i Garp och hans värld.
Cillian Murphy, Breakfast on Pluto.
Eddie Redmayne, The Danish Girl.
Att låta cis-män spela transkvinnor
är i mina ögon en koppling till våldet mot transkvinnor.
Som jag ser det är ett skäl till att män dödar transkvinnor
av rädsla för att kallas gay för att de varit med transkvinnor
att vännerna vars dom de fruktar bara känner till transkvinnor från media.
Och de som spelar transkvinnor är män de känner till.
Så går det inte när transkvinnor får rollen.
Laverne Cox är lika vacker och glamorös utanför filmduken som på den.
Liksom Jazzmun, Trace Lysette, Alexandra Billings, Angelica Ross med flera.
När man ser dem i verkligheten, fortfarande som kvinnor,
så punkteras tanken om att de är utklädda män.
Men spelar jag en transfigur...
Att se vi vilka vi faktiskt är eller vad vi faktiskt vill kan vara skrämmande.
...är transbiten inte spelad.
När en som Eddie Redmayne, som kan vara riktigt bra som transkvinna...
Är jag söt nog?
Så klart att du är.
Det stora med hans rollprestation är transheten,
att han lyckas manifestera feminina delar av sig själv i en trovärdig transroll,
men det förminskar den personen, till en spelad transhet, spelad kvinnlighet.
Och inte en hel person där transheten bara är en aspekt.
Vi har haft ett år med kvinnor i film.
Jag ska nu dela ut priset i en kategori där kvinnor länge haft svårt att nå in:
Bästa manliga biroll.
Men man kan nog utan problem säga
att vi det här året sett ett genombrott i den här kategorin.
Crying Game kom...
...och alla gick igång på hemligheten.
"Hemligheten är helt galen!"
"Helt galet! Herregud!"
Du visste, va?
Herregud.
Jag mår illa.
Gå inte!
Förlåt! Jag trodde att du visste!
Spyendet.
Alltså, jag blir gråtfärdig bara av att prata om det. Äcklet.
För det var så jag kände inför mig själv så länge.
Kommer folk att stötas bort, kommer de att...
Ordet "vämjelse".
Det finns så mycket skam som folk måste kämpa sig igenom...
...och komma ut på andra sidan av.
Och så dyker det upp på försåtliga sätt och man tänker: "Va, dök det upp igen?"
Jag blöder...
Jag kunde inte... Det tog mig flera år att förstå...
...bristerna i filmen, för jag var väl kanske tio när den kom.
Och bara att se en vacker kvinna med penis
ändrade hela min syn på vad som var möjligt.
Jag vet inte vad regissören ville.
Han ville nog skapa ett empatiskt porträtt av en transkvinna.
Men precis som Psycho skapade
en våg av crossdressande psykopatiska seriemördare...
...skapade Crying Game en våg
av män som reagerar med spyor inför en transkvinna.
BAKSMÄLLAN DEL II (2011)
Hollywood lär folk att rätt reaktion när man ser en transkropp är att spy.
Din revolver stöter mot min höft.
Jag älskade Den galopperande detektiven.
Röv-hålio, mio
O, sodomia
Men så såg jag den i college.
Under min transition.
Jag var så låg...
...och jag sökte nog nåt jag visste skulle göra mig glad.
Och så kommer vi till slutet...
Herregud!
Einhorn är man!
...med en lång scen där han...
...spyr, framkallar spyor.
Borstar tänderna, skrapar tungan. Gurglar med munvatten.
Försöker rena sig själv från sin romantiska kontakt med en transperson.
Eller med en man, det är både homofobi och transfobi.
Och sen, när det blir dags för Det stora avslöjandet...
Så river han av henne kjolen,
vänder henne och visar att hennes kön stoppats undan.
Att man genom att existera som transperson gör folk fysiskt illamående...
Det var så min barndoms favoritfilm slutade.
Det är ett intressant tankeexperiment att gå tillbaka och fundera på
hur jag skulle känna i dag som öppen transperson
om jag aldrig sett representationer av mig själv i media.
Å ena sidan
hade jag kanske inte internaliserat känslan av att vara monstruös,
ängslats för att avslöjas, sett mig som en styggelse
eller som ett skämt.
Jag kunde dejta en man utan inre bilder av män som spyr.
Men skulle jag ens inse att jag var trans
om jag aldrig sett könsvariation avbildad på film?
En av de saker jag har kämpat med som transperson var:
"Vem kommer nånsin att älska mig?"
Vila, Neo. Svaren kommer.
Att jag är öppen som trans
tvingar folk att se tillbaka på mina verk
och applicera ett trans-narrativ på dem.
För jag gjorde inte Matrix-filmerna specifikt som trans-narrativ.
Det som slår mig mest
är den bubblande underströmmen av vrede
som jag kände i och med att jag inte kunde vara mitt rätta jag.
Att försöka hitta mig själv i media och film var extremt svårt.
Det var nåt med Snurre Sprätt som i min transfantasi aktiverade
tanken på transformering.
Kanin jag jagar
När jag växte upp på 60-talet
såg jag en massa TV och en massa film.
Och den enda...
...den enda positiva bild jag såg av nånting transfeminint...var Snurre Sprätt.
När Snurre Sprätt var "flicka"
var han åtråvärd och kraftfull.
Å, Brunhilde Å, så älskvärd
Jo, jag vet det Kan inte hjälpa't
Figuren Snurre Sprätt föds ur fantasi
och existerar i utrymmet mellan mig och sin skapare.
Därför är han lite mer tillgänglig för mig och mitt unga medvetande.
Jag har sett tillbaka på det avsnittet
med en viss munterhet kring dess transformeringsaspekter.
Och Snurre var ju jättesöt. Det gillade jag.
Kan min kärlek få svar?
För du har ju min!
Transpanik-försvaret...
Jag ska döda kaninen!
...i tecknad film.
Vakna, stormar!
I Looney Tunes-domstolen.
Vad väntade ni er av en opera? Ett lyckligt slut?
MITT LIV I ROSA (1997)
I Mitt liv i rosa kände jag faktiskt att det var min berättelse som visades,
för jag var den där lille killen som ville vara en flicka.
Och ingen förstod, ingen visste vad man skulle göra med mig.
Jag växte upp i Syracuse, New York, som var kulturellt isolerat.
Det fanns ett bibliotek och en videobutik,
och de var mina kopplingar till en större värld.
Kan du sänka volymen?
Jag försöker stryka här.
Jag var kanske sex år när jag hyrde Hairspray på kassett.
Nu, unga damer, har jag hört nog av er ylande musik.
Och jag anade att Edna Turnblad var annorlunda på nåt sätt.
Divine spelar i Hairspray en cis-figur...
Och de där dissonanserna där är nog väldigt meningsfulla för en ung person.
När man ser Holly Woodlawn, Candy Darling och Jackie Curtis
i Paul Morrissey-filmer...
De spelade inte transfigurer.
Skådespelarens kön tas inte med.
Jag är ung.
Jag vill leva.
När jag som ung började identifiera mig som queer
var jag så fängslad av äldre queer-personer.
Och Flawless Sabrina var en av de första jag träffade
som 18-åring som nyss flyttat in till New York City, och hon var en äldre queen.
Och...
Jag fascinerades av henne och historien hon försåg mig med.
Jag går fram till en queen och frågar "Vad heter du?" Hon svarar: "Monique."
Och man säger "Så fint, raring, men vad hette du innan dess?"
Då ser hon en rakt i ögonen och säger: "Det fanns inget 'innan'."
Filmen The Queen
var liksom höjdpunkten av de dragbaler
hon började ordna 1959.
Men då kallades det "kvinnlig imitation".
Det var olagligt.
Hon greps ganska ofta.
På 1960- och 70-talen
kunde folk gå på cineastbiografer och se äkta transpersoner uppträda.
Först 1990 upptäckte den breda filmvärlden en film om ickevita transkvinnor:
Och den filmen är Paris Is Burning.
Ni ser det på kanal sju mellan All My Children och Jeopardy.
Another World, Dallas, alltihop.
En handväska är ett måste. Ni måste ha med er nåt, damer är inte säkra nattetid.
Jag såg Paris Is Burning när jag var typ 11.
Fast jag förstod inte riktigt...
...vad jag såg, jag såg bara vackra människor.
Jag hörde inte vad de sa, såg bara glädjen.
Men när jag till slut förstod helt och hållet
så tänkte jag "herregud - det är mina systrar, de för en kamp!"
Jag rymde hemifrån när jag var 14
och har lärt mig mycket, på gott och ont, om hur man överlever i gayvärlden.
Det är rätt kärvt.
Det finns så många typiska ögonblick som gjorde att jag kunde se mig själv
som transkvinna ur arbetarklass i New York.
Och jag är fri som vinden som blåser här ute!
Jag minns att jag såg Paris Is Burning och ville ha såna familjeband.
Jag är min egen sexuella skapelse!
Kära nån!
Jag blir varm och gosig igen.
Jag upptäckte ballroomkulturen 1995. Jag var 14.
Gå i skolan.
Skolan!
Ballroom var ett väldigt bejakande utrymme.
Så bekräftande, så kärleksfullt.
Skola.
Jag har hört folk säga "det fanns inga transmän i ballroom på 80- och 90-talen."
Jo, det fanns det.
Problemet var att det inte fanns ett språk för transmaskulina nätverk.
Kan några komma hit?
Jag älskade Octavia St Laurent i Paris Is Burning.
Jag vill bli nån. Alltså, jag är ju redan nån.
Jag vill bara bli en rik nån.
Jag kunde se mig själv i henne.
Och förstå varför det är viktigt särskilt för ickevita transkvinnor
att söka bekräftelse i en heteronormativ och vit cis-värld.
Jag ingick i Huset LaBeija.
Pepper LaBeija. Ge henne musik att gå till!
Jag ingick i den familjen.
Fast då trodde jag inte att jag kunde komma med, helt och fullt.
Jag var för upptagen med att vara "äkta".
Gå in i båda och se vilken som är "äktare".
Jag var tvungen att göra ett val.
Ja.
TVÅ TUMMAR UPP!
BÄSTA DOKUMENTÄR
Det snackades om filmen när den spelades in, men ungdomarna fick inget erkännande.
Jag tyckte att hon utnyttjade oss allihop. Allihop, helt klart.
Jag fick inte ut nåt av det.
Hur förklarar du att andra har sett Paris Is Burning som nåt bra?
För att de ser in från utsidan och Paris Is Burning är deras motto, eller nåt.
Vad innebär det att gå in i kulturer man inte finns i och berätta deras historier?
Och hur skapar vi ett kritiskt möte så att vi lär oss?
Man ser en film som Paris Is Burning, och så kommer Madonna med Vogue.
Så tror folk att hon skapat vogue.
Man ser hur populärkultur approprierar ballroom gång på gång.
Och jag tycker att man ska komma ihåg vilka som kommer därifrån...
...och göra rätt.
Jag kan kritisera Paris Is Burning men är också glad att den finns.
Och jag älskar filmen.
Avlossar du en pil som når riktigt högt: Hurra för dig.
Vad jag lärde i balernas värld...
...var att vara storslagen, och jag tryckte bort det.
Nu lever jag i mitt nya pronomen, "i hemlighet".
Kom här.
Kom här!
Vet du hur det är att komma till en inspelning...
...och vara rädd?
Man försöker desperat att stanna i scenen.
Man vaknar rädd. Somnar rädd.
Man försöker ana om nån tänker avslöja en
den dan, nästa dag, när händer det?
Så man är hela tiden rädd.
Du har så mycket på utsidan.
Vi får se hur mycket du har på insidan.
I alla fall, jag gjorde vad jag måste. Det kallas att överleva. Överleva.
Jag mår bra.
Jag överlever.
Jag trodde aldrig att jag var den enda.
Man vill ju säga "visst är vi nåt extra, tjejen?"
Men man bara släppte det.
Jag önskar att jag hade vågat. Det hade ju varit nåt!
SANDRA CALDWELL SÅNGERSKA, SKÅDESPELARE
Det ger mig en så otrolig kraft att veta
att folk gjorde transition årtionden före mig och hade bra karriärer.
Ajita Wilson gjorde transition på 70-talet.
-Blir du sotis om jag är med en annan? -Det ingår i jobbet.
Med en diamant i jobbet blir det bättre.
Och Tracey Africa.
En otrolig modell på 70-talet
som syntes på en hårfärgsförpackning och på Essence.
Det är viktigt för mig att veta att svarta transkvinnor körde på.
Och hur många fler Ajita Wilson och Tracey Africa fanns det som vi inte känner till
eftersom det var i hemlighet man överlevde?
Det var först 2007 vi såg en transkvinna
hyllas för att hon levde öppet.
Candis Cayne skapar historia i Dirty Sexy Money.
Mitt första avsnitt av Dirty Sexy Money
firades tillsammans med alla mina vänner.
Jag var så glad, jag skulle synas på ABC
och vi var väl tio stycken som satt där med ett glas vin...
Och så kommer jag i bild och alla jublade!
Och så min första replik...
Jag har saknat dig.
De sänkte den två oktaver.
-Du har inte ringt. -Det är inte bra för dig att vara här.
Och alla på min högljudda fest, bara...
Det var superhemskt.
-Jag kommer efter festen, okej? -Det gör du absolut.
De gjorde det i en replik för att peka på
att Carmelita var en transkvinna.
Tack gode Gud att jag klickade med Billy Baldwin.
Han bara: "Det här stjäl hela showen".
Min poäng med det här
är att inte bara visa transbarnen
att de är okej, utan också deras föräldrar.
Att det här bara är nåt som vissa människor är.
Det ögonblicket gjorde det möjligt för mig att tro på ett liv som öppet trans,
och att...
..skådespela och...
Det betydde allt!
Några år senare
nominerades Chaz Bono för att ha producerat Becoming Chaz 2011.
Jag gör det inte för att se mig själv på film, utan för att hjälpa andra.
Jag vill försöka lyfta fram en fråga folk inte förstår.
Jag gjorde inte min transition förrän 2009.
Så jag gick igenom...
...en väldigt lång period, en väldigt mörk period,
där jag visste att jag var trans utan att känna att jag kunde göra nåt åt det.
-Jag funderade på att fejka min död. -Men Chaz!
-Men varför? -För att göra det här i hemlighet.
Fördelen var att jag nådde en sån klarhet i det.
Det kändes som om jag dansade med transvärlden.
Det var verkligen det som motiverade mig att fortsätta.
Jag visste ju att jag med Dancing with the Stars skulle nå
en långt större publik
än som nånsin kommit i kontakt med transpersoner förut.
Så det höll mig ju igång.
Men det var svårt, för jag slet med nåt jag inte var bra på.
Det var faktiskt inte så länge sen Chaz kom ut...
...och det kulturella skiftet har vi oss att tacka för.
Det arbete vi alla gör.
Och jag är så stolt över oss. Vi har kommit så långt.
Jag var på en GLAAD-gala och managern sa:
"Det är nån serie om ett kvinnofängelse på Netflix. De har en roll åt dig."
Det var 2012, innan strömning var stort.
Så jag tänkte "Jag har en webbserie på Netflix!"
Jag trodde inte nån skulle se den.
Jag hörde om en ny serie på Netflix från de som gjort Weeds,
och jag tänkte "Å, det blir bra!" Och så såg jag den, och där var Laverne.
-Ursäkta... -Så fint hår!
Kom till mig sen när rötterna syns, okej?
Jag ska ta hand om dig.
Att följa den figuren genom åren...
Komplexiteten. Bakgrunden.
Styrkan som hon liksom får...
Bland svarta är ju frisörskan navet.
Och där är en svart transkvinna?
Helt otroligt.
Ska du verkligen kalla mig "lady-man" när jag har en näve av ditt hår här?
Fast hon sitter fortfarande inne.
Hon ses fortfarande som ett problem i samhället.
Hon förändrar inte precis folks liv genom att fixa fångars hår.
Så kom igen - men...
Hon är så smart.
Jag gillar henne, och hur hon tog det till en ny nivå.
För mig var det som att se en transkvinna vinna
medan hon var trans.
Den enda andra referenspunkt jag haft för det
var väl Candis Cayne i Dirty Sexy Money.
Kanske nåt inhopp av Alexandra Billings.
Om Kristus enar, varför drog killen efter operationen?
Eller Jazzmun.
Förklara, och håll inte igen.
Eller Lady Chablis.
Ja, jag är en bitch - och det är jag stolt över.
Men inte så här stort.
Hon är Emmy-nominerad skådespelare, människorättsaktivist och ikon...
Laverne Cox!
Å, kära nån!
Jag har verkligen välsignats
med alla som känner med figuren jag spelar.
Och sen märker att de känner med skådespelaren som spelar henne.
Och jag skulle vilja påstå att det inte alltid händer när cis-folk spelar oss.
Först såg jag Laverne Cox, och det gick bara runt i skallen.
Sen såg jag en annan film.
"Vad hände?" sa jag.
Har vi besegrat fördomarna, vad hände?
Nu är det viktigt att mötas via berättelser, nya berättelser.
Sen såg jag ännu mer och tänkte: "Vad är det här, hur lyckas ungdomarna?"
Det var i augusti 2013...
...som vi spelade in pilotavsnittet till Transparent.
Och det kändes som en väldigt otypisk inspelningsplats och process.
Bara antalet transpersoner som anställdes
och kom in i Hollywood på beslutsfattande positioner.
De var inte bara konsulter, de var producenter.
-Vad fan tog du hit mig för?! -För att det verkade ku!
Det här är kul. Ja, du verkar kul.
Som en sexarbetare har det skönt, eller?!
Nu när du säger det, så betalade jag ju.
Far åt helvete!
Jag genomskådar dig, och jag är fan inte ditt äventyr!
Jag är en människa, inte ditt jävla äventyr!
Och Emmyn går till...
Säg Jeffrey Tambor.
Trace, du kom fram i Me Too-rörelsen.
Jag talar om Jeffrey Tambors sexövergrepp när Transparent spelades in.
Jag talade sanning.
Och det var en lättnad att ha dig med mig,
och jag är väldigt tacksam för att du gick igenom det här med mig.
-Förvånar det dig att han jobbar vidare? -Nej, för vi är trans.
Så jag är van vid att folk inte vill tro oss.
Om du väljer att själv ta del
i berättandet av en viss grupps historia, eller vill hjälpa gruppen att berätta,
så måste du inse vilka privilegier du har.
Och du måste inse att livet är annorlunda för dem.
En applåd för Carmen Carrera.
Jag var bakom scenen. Carmen intervjuades av Katie,
och Katie frågade:
Ditt underliv är väl annorlunda nu, va?
Det vill jag inte diskutera, det är för personligt.
Och...
Jag pratar hellre om mitt modellande, att jag syns i W och i italienska Vogue.
Att jag har kul och visar folk att efter transitionen finns det ett liv att leva.
Och jag var bakom scenen och tänkte "Jaha, då kör vi!"
Jag tror att vi alla vill lära oss,
och Carmen studsade till lite när jag frågade om hennes transition.
Så känner du likadant om det som Carmen?
Ja, det var bra sagt av dig.
Fokus på transition och kirurgi objektifierar transpersoner
och vi missar att ta tag i äkta erfarenheter.
Verkligheten i transpersoners liv är att vi ofta utsätts för våld.
Vi diskrimineras i mycket större grad än andra.
Och fokuserar vi på transition tar det tid från det andra.
Eftersom folk kan förnedras på Twitter
undviker man en ämne helt och hållet eller blir reaktionär eller bitter eller arg.
Katie gjorde tvärtom.
Jag vill göra det här till en lärdom, inte bara för mig
men hur förklarar vi hur ett rimligt samtal ser ut och hur folk känner
om vi inte får exempel på hur man inte ska göra?
Man ser en styrka i flickorna som kommer fram nu.
Vi vet att vi inte har nåt att förlora, jag har redan förlorat det jobbet och det.
Jag kan bara tjäna på att vara äkta och säga sanningen.
Hur är det?
-Du kom! -Ja, hej!
-Hur mås? -Bra, kul att ses.
Säg vad du vill om Caitlyn Jenner politiskt, att Kardashians sänker USA.
I Am Cait handlar egentligen inte om Caitlyn.
Serien handlar om en fantastisk grupp transkvinnor
som samtalar med varann.
Vilken republikansk kandidat tror ni stöttar transpersoner mest?
Alla.
Ja, du tror väl inte att republikaner hatar transpersoner eller bögar?
Det är klart jobbigt att de säger
att transaktivisten Caitlyn Jenner säger si och så.
Nej, det är personen Caitlyn Jenner med sina specifika erfarenheter
som är väldigt rik, vit och privilegierad.
Jag håller inte med henne i sakfrågor, men serien gjorde stor nytta.
Jag är så stabil som jag är
för att mina föräldrar redan från början var helt och hållet stöttande.
Så tack för att ni är här.
Det var en scen där föräldrar pratade om sina barn.
Har man ett transbarn lever man med en enhörning, en fantastisk människa!
Att få följa nån så modig, så cool, så nära sig själv.
Avery har varit vass sen två års ålder.
-Så det är helt enkelt en ära. -Så sant som det är sagt.
Jag såg på pappan.
Och det sved, för...
Jag fick lov att tåla att min mamma sa "Jag kommer aldrig att kalla dig Jen,
för Jen mördade min son."
Det fick jag lov att tåla för att kunna överleva.
Hantera att inte träffa mormor innan hon dog,
för jag fick bara komma hem klädd som pojke.
Alltså...
Jag måste hantera att en av mina bästa vänner
inte låter mig träffa hans barn.
Sånt måste jag hantera. Leva med. Få det att bli okej.
Jag måste förstå deras val och säga "okej".
Så när jag såg pappan där...
...gå så mycket längre än jag trodde möjligt...
Det gjorde fruktansvärt ont, för då blev alla de som inte kunde acceptera mig...
När jag såg att det fanns mer än acceptans...
Varför kunde inte mamma vara som han? Den frågan ställde jag först då.
Varför kunde inte mamma, mina vänner, vara som han?
Se värdet i min erfarenhet?
Men den som har störst ansvar för att sakna den visionen, det är jag.
Jag har aldrig sett mig som den pappan såg sitt barn!
Jag har aldrig sett mig själv så, inte sett mig själv med en sån kärlek
och respekt och vördnad som den pappan kände för sitt barn.
Ingen har sett så på mig, hur skulle jag kunna det?!
Jag var tvungen att se det. Och nu vill jag åt det.
Marian Wright Edelman sa: "Barn kan inte vara det de inte kan se."
Och det gäller inte bara barn, det gäller oss alla.
Vi kan inte bli ett bättre samhälle förrän vi ser det bättre samhället.
Jag kan inte vara i världen... förrän jag ser att jag är i världen.
Jag var länge rädd att vara mig själv
för att jag lärde mig av mina föräldrar
att det är nåt fel på såna som jag.
Nomi var som figur första gången
vi tagit in just en transperson i manus.
Hon var en figur jag skulle vilja vara.
Det är nåt som är lustigt med det magiska tricket...
...att skapa nåt ur tomma luften...
...och sen använda det som ett handtag att dra sig fram med.
Och det var vad Nomi var för mig.
Jag är så stolt över Nomi Marks.
Figuren definierades inte av sin transhet.
Du älskar henne djupt.
Hennes förhållande med Amanita gick utanpå allt jag sett att förhållanden kan vara.
Jag skulle bara inte ha...
Det här. Varenda gång jag tänker på..."Nomanita".
Koncentrera er!
Det är dags att påminna världen om vilka vi är.
Kungligheter. Men vi tar det tillsammans.
När Pose kom trodde jag aldrig att...
...att våra berättelser skulle... sättas på en plattform...
...med konventionell TV.
Vi har en utmaning till de legendariska barnen i Överflödets Hus!
Pose är annorlunda.
För det är berättelser som placerar...
...svarta transkvinnor på en konventionell TV-kanal.
Det här borde tillfredsställa dig. Du vann.
Ingen av oss vinner när en av oss slås ned.
Inte ens nån som förtjänat att slås ned.
Att regisseras och få manus från transpersoner är otroligt
för det kändes som om vi alla inkluderades.
Och folk tog oss på allvar.
Och att man var med sina likar.
-Jag borde gå med er. -Eller hur.
Det finns transpersoner överallt: Konsulter,
författare, producenter, regissörer.
Det gjorde att berättelserna kunde bli komplexa,
lätta att tycka om, inspirerande. Till och med sexscenerna.
Det mest avslappnade sex jag nånsin sett en transperson ha på TV.
Det kunde ha gått så fruktansvärt fel, så jag är så glad att det gick så bra.
Serien har skapat så många möjligheter för transvärlden
så det måste komma en dag när transmaskulinitet får komma med.
Det ingår i ballroom, vi är med där.
Livet här i en helt ny värld
Är kanske en fantasi
Det förflutna kan lära en mycket om nuet.
Jag såg att hiv/aids, fattigdom, trakasserier och våld
är sånt man hanterade -87 liksom i dag.
Och med vetskapen att 26 transpersoner mördades i USA förra året,
nästan samtliga ickevita,
kändes det viktigt att minnas dem vi lärt så mycket av och som hjälpt vår rörelse.
Filmer kan få oss att känna starkt och vi kan vilja förändras av dem.
Men den här förändringen måste inträffa i verkligheten, i realtid.
När jag tänker på Pose och att Ryan Murphy är en av skaparna
och jag tänker på program som Nip/Tuck, så gläds jag åt att folk kan utvecklas.
Jag tänker på Janet Mock hos Oprah.
Jag finner det så intressant att det tog den tid det tog dig
att orka med att berätta din historia.
Det var nåt helt annat än intervjun med Lea T.
Lea T föddes som pojke.
Så folk kan utvecklas, och helt plötsligt kan medvetanden förändras.
Jag...
Jag outades i New York Times.
Och se på mig nu.
Det var så skrämmande.
Sen började jag ha möten med ABC och NBC
och, javisst, Fox! Vem kunde ana det?!
Vem kunde ana?
För första gången...
Här kommer det känslomässiga:
...kan jag högt och tydligt säga...
...på en provspelning, att jag är transkvinna.
Min mor är så lycklig, nu kan hon andas.
"Ingen kommer att göra dig illa mer, allt är bra."
Inte riktigt, mamma, det finns en del kvar att göra.
TRANS-BRYTPUNKTEN
Man måste vara skeptisk när ett fåtal upphöjs
medan flertalet fortfarande kämpar.
Transpersonen på röda mattan,
eller transfiguren på TV eller i en film,
de bilderna av transhet kan väcka tittarens vrede.
Och tittaren har inte tillgång till figuren.
Men däremot till personen på stan.
Och det gör det särskilt viktigt för oss
att pressa på för omfördelning.
Annars lyckas vi bara upphöja ett fåtal till de mäktigas sfär
och inte på minsta vis arbeta för att störa de system
som utestänger transmajoriteten från materiell överlevnad.
Det är mycket kvar att göra.
Och vi kan inte tänka att bara för att vi ser transrepresentation
så är revolutionen över.
För det är den inte.
Allt kan vända på en femöring.
Positiv representation
kan bara lyckas förändra livsbetingelser för transpersoner
när de ingår i en bredare rörelse för social förändring.
Förändrad representation är inte målet.
Det är bara ett medel.
Jag undrar om folk som följer de här serierna kan ta kontakt med transpersoner
och jobba för att besegra det som gör oss till syndabockar och diskriminerar oss.
Det som avhumaniserar oss.
För tills vi nått dit räcker inte all kraft från vita duken till
att förbättra transpersoners liv utanför den.
Undertexter: Henrik Brandendorff