Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Våre hav er vår planets livsblod.
Min bestefar, Jacques Costeau, inspirerte verden
gjennom hans oppdagelser, og av å avdekke mysteriene
av jordas viktigste habitater.
Et team av Disneynature-filmskapere
gikk ut på en ferd for å avdekke en gjemt verden...
...og en av dens mest magiske innbyggere.
For naturfilmskapere, er havet en enorm utfordring.
Havet er nådeløst.
Og besøk under overflaten kan ikke vare for lenge.
Her går de inn i en verden hvor de ikke mestre.
Og de må respektere lokalinnbyggerne.
Nei!
Teamets oppdrag...
...er å avdekke hvordan det er å leve i delfinenes verden.
DYKKER MED DELFINER
I Rødehavet, forbereder Roger Horrocks
seg til å filme vår hovedkarakter,
tumlere.
Han har filmet delfiner over hele verden,
men det er hans første gang i dette området.
Nøkkelen til hans suksess er forsker Angela Ziltener.
Hun har studert delfiner her i over ti år,
og er en slags portvakt til Rødehavets delfiner.
Delfinene er kanskje blant...
KINEMATOGRAF
...de mest karismatiske dyrene du finner i havet.
De er pattedyr, folk kan relatere seg til dem.
Det har en veldig pattedyr- aktig bevissthet.
Vi har et slags slektskap til dem.
Som en svært erfaren fridykker, er Roger atletisk nok
til å kunne svømme etter delfiner.
Å filme delfiner er fysisk krevende,
fordi de beveger seg hele tiden.
Den største utfordringen er å holde seg nær dem,
og sørge for å få fanget de vakre øyeblikkene.
Det hjalp enormt å ha med Angela,
som har tilbragt mye tid i det området.
Hennes kunnskap om delfiner hjalp oss enormt.
Angela er en av få forskere i verden
som studerer delfiner via dykking.
Hun har blitt kjent med over 200 individer
og de har blitt kjent med henne.
For å forstå dyrene, må du være en av dem.
Ikke at du er selve dyret,
men at du akseptert av gruppen.
Du vil legge merke til hvert individ
og at hver delfin er annerledes.
Hver delfin har en egen personlighet, akkurat som mennesker.
Flokken kjenner Angela,
men vil delfinene godkjenne vår fremmede nye kinematograf?
Jeg visste med en gang
at dette var en flott anledning.
Når delfinene var ivrige på å interagere,
ikke bare med hverandre, men meg som kameramann,
ble jeg svært glad.
Ville dyr som faktisk ville bli filmet.
Det var fantastisk.
Å filme dem lenge ga oss et bedre inntrykk av deres gruppedynamikk.
En ting som var veldig tydelig for meg
var graden av interagering mellom delfinene.
Det var spennende å se hvor taktile de var.
De tilbragte tid ved å gni finnene mot hverandre,
tok på hverandre, kjælte hverandre.
Jeg trodde først det var en romantisk greie,
men det er deres måte å bygge relasjoner på.
De er emosjonelle, intelligente vesener, og veldig lik oss.
Det tok ikke lang tid før Roger så et annet eksempel
på deres lekne intelligens.
En gruppe unge kalver dukket opp og viste seg fram.
Jeg husker jeg følte på at dette var en unik type adferd,
og at jeg kanskje aldri får denne sjansen igjen.
De vifter i sanden med halene,
for å få tak i koraller.
Og plutselig har de et leketøy.
Få dyr tilbringer så mye tid lekende.
Denne lekenheten kan også
være en måte for unge delfiner å øve på sine jakteferdigheter.
Man legger merke til en intelligens og et slags rampete preg
ved deres adferd, og det er et utrolig syn hvor smarte dyr de er.
Jeg tror delfiner gjør det fordi de elsker det,
og de nyter utfordringer.
De leker fordi det er gøy.
Angelas forskning har avdekket et annet aspekt ved delfiner
man sjelden finner i naturen:
Soving.
Denne gruppen delfiner er så avslappet rundt henne,
at de sover mens hun ser på,
og Roger filmer.
Delfiner sover med halvparten av hjernen om gangen.
Den andre halvdelen må være våken, sørge for oksygeninntak
og være på vakt i tilfelle fare.
Siden de har så aktive hjerner,
må delfinene, på samme måte som oss,
få seg mye søvn.
De gjør vakre, synkroniserte bevegelser
hvor de svømmer opp og tilbake ned igjen.
Det er veldig hypnotiserende og veldig sakte.
Veldig vakkert å se på.
Det føltes veldig poetisk.
Takket være Angela, begynner Roger
og teamet å få en smakebit på hvordan det er
å være en vill delfin.
Kunnskap de vil de bygge på videre i deres eventyr.
Det var et privilegium å være...
Å ha den type tilgang
til disse dyrenes tilværelse fordi de selv velger det.
Du kan ikke tvinge dem til det, og jeg tror
blant alle havene jeg har dykket i,
var de de mest gjestfrie,
og det komme jeg aldri til å glemme.
Roger får filming av delfiner til å se lett ut,
men vil kinematograf Didier Noirit ha samme hell i Hawaii
når han skal filme de neste karakterne av vår historie?
Knølhvaler.
Hawaii er en flott lokasjon for å filme knølhvaler...
KINEMATOGRAF
...på grunn av hvalpopulasjonen.
Du kommer til å se hvaler her.
Vannet er krystallklart, så perfekt for å filme hval.
Det er her hunnene føder sine kalver hvert år.
Å filme en mor med sin kalv er teamets første oppgave.
De setter ut mot havet på The Luckey Strike...
hvor skipsfører Tad Luckey...
...og en gruppe forskere ledet av professor Joe Mobley...
HVALFORSKER
...hjelper dem med å lokalisere disse familiene.
Dette er alltid en stor utfordring.
Du vet aldri hva du får på forhånd.
Disse hvalene er så utfordrende.
Det er krevende for produsenten.
Å finne en hval i Hawaii er ikke vanskelig,
men kaptein Tad må finne riktig hval,
og det er utfordringen.
Å finne riktig hval å filme,
spesielt en mor og en kalv. Jeg har ingen forventninger.
Jeg vet aldri hva jeg kommer til å filme.
Som del av Jacques Costeaus originale ekspedisjonsteam,
har Didier mer en 30 års erfaring med å filme hvaler.
Jeg har 200.
Men hver mulighet er uforutsigbar.
Kom igjen.
Det er en mor og sin kalv...
men vil moren akseptere Didier like lett som delfinene gjorde Roger?
Du kan prøve.
Gi det et forsøk.
Utfordringen med å filme en mor og en kalv
er å komme så nær dem som mulig, uten en lyd.
Han bruker et boblefritt pusteapparat for å nærme seg stille.
De lar hver hval som ikke ønsker Didiers nærvær være i fred.
Teamet må finne en vennlig hval
som er komfortabel rundt en dykker.
De dro nettopp.
Vi var klare, men nå er de langt unna.
Forsøk på å filme en mor og en kalv...
...ga samme resultat.
Når du ser en mor og en kalv, er moren veldig oppmerksom.
Hun beskytter kalven, så et ukjent objekt som meg
vil gjøre henne oppmerksom.
Ta to for ingenting.
En annen en kommer seg unna.
-Moren og kalven dro. -Har du ingenting?
Gå.
Didier blir kjent med
baksidene av hunnhvalene.
Du må fortsette å prøve,
finne en ny hval, og en som lar deg komme nær den.
Etter en lang, lite suksessrik dag,
gjør han et siste forsøk.
Dette er niende gang.
Og så, et lykketreff.
Didier har funnet en leken og vennlig kalv.
Du dykker aldri rett mot moren med kalven under.
Man må først bli venn med kalven.
Hvis kalven blir rundt deg, ikke er redd, og snur seg,
vil hvalen vite, selv om hun sover,
at det er noen der,
men hun vet at kalven er glad med noen,
så hun tolerer det.
Idet den dykket tilbake til sin mor for å hvile,
følger Didier rolig etter.
Nå er kysten klar, for det kan hende hvalen drar vekk,
og da mister jeg henne helt.
Jeg bestemte meg for å svømme veldig, veldig sakte.
Uten å lage noe støy.
Mor ser ham forsiktig,
men virker tilfreds med han ved siden av.
Endelig, suksess.
Dykkere som Didier besøker ydmykt en enorm undervannsverden,
men selv de kraftigste dyrene
vil noen ganger tillate deg å komme nær dem.
Etter uker med bestandighet,
har teamet endelig klart å filme en mor med sin kalv.
Morens plikt er å beskytte kalven mens den vokser fort,
før den lange migrasjonen tilbake til arktiske vann.
I det de reiser mellom hvilesteder,
oppmuntrer moren kalven til å hoppe gjentatte ganger.
Det ser ut som plasking for moro skyld,
men det er avgjørende for å hjelpe kalven med å bli sterkere,
og å bli bedre på å holde pusten.
Den nære båndet mellom morhvalen og kalven
gir filmskaperne deres første innblikk
i knølhvalsamfunn.
Grunt kystvann er perfekt tilholdssted
for en ung kalv til bli sunn og sterk.
Vekk fra faren som truer i dypere vann.
Men også hvor den skal bli en del
av et større fellesskap av hvaler,
et komplekst samfunn,
som teamet vårt er i ferd med å forstå.
For å forstå delfinenes verden,
må filmskaperne reise
til selve hjertet av deres hjem i havet.
Til historiens begynnelse.
Et rikt og balansert økosystem
som er et reservat for millioner av fantastiske individer.
Et korallrev.
Å fange denne intrikate undervannsverdenen på kamera
krever en del tekniske ferdigheter
og et eksepsjonelt øye for detaljer.
Kinematograf Doug Anderson...
...er perfekt for denne jobben.
Vi ville skape en filmopplevelse av å se korallrevet
så helhetlig som mulig.
Så vi prøvde så mange
forskjellige teknikker som mulig
for å få et engasjerende bilde.
Denne undervannscooteren
fungerer som en torpedo med en propell,
og etterligner følelsen av å være en delfin langs revet.
Vi brukte en jib, som er et kamera på en arm
som lot oss ta veldig stabile opptak
av korallrevet, og bringe
karakteren av individene vi ville inkludere
i skjermen.
Av alle undervannsområdene på denne planeten,
er det i korallrevene vi finner mest variasjon.
Fargene, livsformene og skjønnheten er bare utrolig.
Absolutt himmelsk når du er der.
Man opplever livet på en intens måte.
Et korallrev er litt som en by.
Korallene er bygningene.
De fungerer som hjem for utallige dyr.
Hvert dyr som lever der er like viktig
som ethvert annet dyr.
Men det er visse dyr i korallrevene som gjør en veldig viktig jobb.
Doug ville finne karakterer som disse
for å understreke viktige linker i fellesskapet.
Disse kjekke djevlene er perfekte eksempler:
papegøyefisk.
De er vaktmestrene,
rengjør korallrev fra døde algedekkede koraller.
Våre hav har blitt varmere i nyere tid
og korallrev har bleket og dødd.
Korallrev med papegøyefisk er raskt rengjort,
og nye koaller kan gjenkolonisere seg så revet lever videre.
Korallrev som har mistet sine papegøyefisk restituerer seg aldri.
Papegøyefisk er viktige for å ivareta korallrev,
men Doug oppdager en annen viktig fisk:
Den utrolige "cleaner wrasse".
Det er øyeblikk i revet hvor man ser
hvor kontrollerte og komplekse
forholdene mellom dyrene er.
Å se cleaner-wrasser gjøre deres arbeid er et av dem.
De gjør en enormt viktig jobb,
som er å fjerne parasitter og død hud, og alt annet av korallrevene.
De går rett inn i munnen og inn i gjellene.
De er konstant opptatte.
De er så morsomme å se på.
De gjør en morsom liten dans for å gi et signal.
Alle kommer til sine stasjoner.
Søte små korallrevfisk.
Og så har man de store rovdyrene.
Det tar virkelig pusten fra en
å se en cleaner wrasse
bli spist opp av et halvmeters rovdyr.
Det er en konvensjon på korallrevet,
de tar ikke cleaner wrasser.
Det er et sjarmerende eksempel
på hvor intrikate relasjonene på et rev er.
Mens Doug forsetter å utforske samspille
melllom fisk og korallrev,
er Roger i Rødehavet og i ferd med å finne ut
at delfiner har lignende avhengiheter.
Angela har oppdaget en utrolig tilknytning
mellom delfiner og koraller her.
Jeg var veldig begeistret over en unik type adferd
Angela fortalte meg om,
som jeg var veldig bestemt på å fange på film.
Angela har bragt Roger til en spesiell lokasjon
som delfiner liker å besøke hver dag...
...hvor de har stor nytte av.
Fokuset for meg som kameramann var den følelsen,
som vet om denne unike adferden
og jeg følte en trang til å få det på film.
Angelas aksept av delfinene
tillot henne å følge dem og oppdage det utrolige.
Det er en viss type koraller, som kalles bløtkoraller.
Og de liker å gni hver kroppsdel
i disse korallene fordi det er såpass mykt.
Denne adferden virker som et
viktig aspekt av hverdagslivet deres.
Det er vidunderlig å se dem gjøre det.
Og de er veldig generøse. De krangler ikke.
De er høflige og tillater den ene å gå etter den andre.
Og så sirkulerer de tilbake og gjør det igjen.
Det er også et vakkert sosialt ritual.
Det vi også vet om forskjellige koraller,
er at de har antibakterielle egenskaper.
Det kan være at delfinene
bruker disse korallene som en form for medisin, for eksempel.
For å forebygge hudsykdommer.
Det er ikke lett å si,
kanskje det simpelthen føles veldig godt,
men vi må finne ut
om de har en bevissthet rundt selvmedisinering.
Angelas grensesprengende observasjoner
utvider vår forståelse
og stiller nye viktige spørsmål om delfinadferd.
Hypotesen Angela utforsker,
hvis dette kan bevises,
legger vekt på den utrolige avhengigheten
mellom disse pattedyrene og korallrevene.
De kommer ikke hit bare for å hvile og leke,
og for å søke ly,
men for å lege seg selv.
Angela håper å oppdage mer om delfinenes liv
så vi kan beskytte dem og korallrevene
i lang tid fremover.
Men et korallrev er ikke alltid
et sunt tilholdssted for sine beboere,
som Doug nå skal finne ut.
Det er helt klart en skjønnhet og livsrikdom ved korallrevene.
Det er revets lyse side,
men revene har sine negative sider også.
Sine mørke områder.
Du vet...
Hvor det visuelt sett ikke er fullt så skjønt,
men føles snarere skummelt.
De fleste dykkere våger ikke å dra dit.
Doug og hans team er i Malaysia,
på vei til Sipadan,
en øy med en unik hemmelighet.
som avslører noen av farene som lurer
like i bakgården deres.
Sipadan er en spesiell liten øy.
Det er et fjell midt i flere hundre meter vann.
Og det er et havreservat,
som bare er fullt av skilpadder.
Dette revet virker som et perfekt tilholdssted.
Men under overflaten gjemmer en potensiell katastrofe
for enhver skilpadde.
Inne i korallrevet er det en katakombe.
Og det er det de skal filme.
Jeg hadde hørt om Turtle Cave tjue år tidligere,
at det er tungvint å komme seg inn.
Det er ikke en enkel oppgave å få få utstyret der,
før vi engang tenker på belysning eller å gjøre opptak.
Vi har en klyver, som har et
kamera på den ene enden og vekter på den andre.
Vi har kommunikasjon under vann,
og kan snakke med hverandre.
Vi har kontakt med båten,
men kan miste det når vi går inn i grotten.
Toppsiden, dette er dykkerne.
Vi er på vei inn i grotten.
Ses på den andre siden.
De kan være der i hele tre timer.
Hvis noe skulle gå galt,
er det ingenting vi kan gjøre herfra.
Det eneste vi kan gjøre er å vente.
FELTPRODUSENT
Krysser fingrene for at alt går som planlagt.
Å, dykkere
Dykkere, er dette ok?
Vi er i grotten
Det er et skummelt sted
Veldig nifst
Å, dykkere
Vi innser at dette er et vanskelig sted å jobbe.
Vi må legge tråder for å føle oss gjennom
både inn og ut av grotten.
Det er ikke noe lys her. Det er trangt.
Vi bruker bare lommelykt.
Ok, nå får du innblikk i hvor fjernt,
og hvor vanskelig og trangt
dette rommet var.
Jeg følte meg aldri komfortabel.
Vanligvis, når du dykker i åpent hav,
får du et problem,
går du tom for drivstoff, eller har tekniske problemer,
svømmer du bare opp.
I en grotte kan du ikke det.
Det er ikke noe vei opp. Det er bare en utgang.
Og så er det mørkt her.
Fra et teknisk ståsted må vi belyse det.
Det meste vi tenkte på var hvordan vi skulle gjøre det
fremfor hvordan det ville se ut rent visuelt.
Det var ikke før jeg skrudde på lyset inne i grotten
at jeg så hva slags sted det er.
Det jeg så var et gravkammer.
Og inne i grotten lå det
nesten perfekte skjeletter av grønne havskilpadder
som hadde dødd i løpet av årene.
Å, se
Det er en skilpadde bak deg
Som lurer på hva du gjør
Filmende i en grotte
Han vil bli med deg
Bli med deg
Doug må bevege seg sakte og forsiktig.
Bunnen av grotten er dekket med sedimenter.
Noen tror dette er pulverrester av tusenvis av
skilpadder som har smuldret opp over årtusener.
Og én feilbevegelse kan skape en sky av sedimenter,
og gjøre det vanskelig for dem å komme seg ut.
Etter timer med forsiktig klargjøring,
begynner Doug å avdekke grottens mysterier
fra perspektivet til en skilpadde som har gått seg vill.
Føltes som å være i en kirke.
Jeg følte en enorm respekt for stedet.
Det var en følelse av fred og beundring.
En slags tilknytning til noe.
Vi følte det alle sammen.
Et korallrev er på mange måter en livsgiver,
men den tar også.
Timer senere kommer de seg til overflaten igjen
og til båten.
For deg
Det var mye mer spesielt enn jeg forventet.
FELTPRODUSENT
Det var rørende å se alle skilpaddeskjelettene,
i bunnen av grotten. Og å forestille seg
skilpaddene som ble fortapt inne der,
hvor redde de må ha vært.
For å skildre historien om denne undervannsverdenen
ville filmskaperne balansere den tøffe realiteten
med vakre og fortryllende scener.
Tilbake til Hawaii.
Didier har gjort det mest fortryllende funnet.
En syngende hannknølhval
med hundrevis av andre fra flere mil unna, syngende med.
Bare 50 år siden var det stille i dette området.
Forsker Joe Mobley har monitorert bestandens økning.
Knølhvalen i Nord-Stillehavet var nesten utryddet på grunn av jakt
til den ble fredet i 1966.
På den tiden var det under tusen hvaler som kom til Hawaii.
Men nå, 50 år senere,
er det muligens så mange som 10 000 hvaler som besøker Hawaii-øyene.
Denne dagen, på Luckey Strike,
så vi etter en sanger.
For å vise at hvalene kommuniserer sammen,
at de er forent i et fellesskap.
Men ingenting forberedte Didier på det han skulle møte.
Vi ser ryggfinnen.
Det er masse makrell her, som er...
Der har vi en hval, den røde markøren der.
-Tretti meter unna. -Han er der.
-Han sang... -Jeg hørte det også.
Jentene på baugen sa de kunne høre ham klart.
Vi kan høre hvalen synge så sterkt
når man er rett ovenfor den.
-Vi kan fortsatt høre ham. -Ja, ja.
Så vi er veldig nære.
Så vi dykket nedi vannet.
Jeg så ned, og to hvaler kom.
De beveget seg mot meg og stoppet foran meg.
Rett foran meg.
Så skjedde det utrolige
rett foran Didiers øyne.
En tredje hval kom, og de begynte å danse sammen.
Det er naturens gave
å være i først rad av en slik forestilling.
Å dykke med de gigantene,
får deg til å innse hvor liten du er.
Det var et av mitt livs største øyeblikk.
Det var bare fantastisk.
Man glemmer aldri slike øyeblikk,
når man er alene, og rett foran så gigantiske dyr.
Så det er noe som
jeg vil alltid huske.
Det Didier har klart å fange er bare et lite innblikk
i knølhvalenes komplekse adferd.
Vi har enda ikke forstått betydningen av
denne praktfulle hvalballetten.
Delfiner tar sine aktiviteter til et helt annet nivå.
Teamet ville vise noe aldeles spennende.
De er et frihetssymbol.
De vandrer i havene. De er ikke begrenset.
Og det uttrykker de vakkert når de surfer.
Surfende delfiner ser man ofte på Wild Coast i Sør-Afrika,
hvor Roger vokste opp.
Nå vender han tilbake til sine røtter
med en gruppe bølgespesialister
for å filme denne utrolige adferden hos delfiner.
Grunnen til at vi valgte Wild Coast er fordi det er delfiner der.
Vi vet at på vinteren, når vinterbølgene kommer,
blir det helt utrolige bølger.
Og Roger sitt mål er å filme dem ved å komme seg inn i surfesonen.
Kinematograf Jamie McPherson...
...har knyttet kameraet på baksiden av båten,
mens skipsfører Carl
styrer båten bak bølgene.
Surfeveteran Paris vil bruke en jet ski...
JETSKIFØRER
...for å plassere Roger foran bølgen.
Scenen er klar,
og delfinene har dukket opp,
langs kysten i store grupper.
Men crewet møtte sin første utfordring.
Ironisk nok er den infamøse Wild Coast blitt helt stille.
Vi har kjørt forbi to-tre hundre delfiner,
i kanskje rundt seks-sju forskjellige flokker.
Delfinene er her,
men det er ingen bølge.
Det er bra vi har delfiner, vi trenger bare en bølge.
Vi har ingen god bølge for øyeblikket.
De to neste dagene får vi bedre bølger forhåpentligvis.
Så vi får bare vente og håpe at bølgene dukker opp,
og at delfinene får lyst til å surfe.
Men det vi fikk var et utrolig stille vann,
som i Transkei er veldig uvanlig.
Vi benyttet anledningen
til å få noen undervannsbilder av delfinene.
Vi krysser fingre, finner, blåsehull...
SKIPSFØRER
...og halefinner, svømmeføtter og hender.
Vi krysser alt mulig.
Roger dykker inn i det klare gruntvannet ved stranda.
En entusiastisk delfinflokk nærmer seg.
Da jeg var i vannet med delfinene for første gang,
var det en merkelig knuffende adferd hos dem.
Jeg vet ikke om det var et slags sosialt signal blant dem.
Jeg har aldri sett dette før andre steder i verden.
Med Roger blant flokken,
begynner bølgene heldigvis å dukke opp.
Og våre hovedaktører er klare.
Farten var utrolig.
Du kunne legge merke til at de brukte bølgens energi
for å få større momentum. De rir trykkbølgen.
Og så ser du dem snu, øke farten,
og de snur mot venstre.
Det er det presset som skyter dem mot baksiden av bølgen.
Det var fantastisk å være midt oppi det.
Det var et stort bonus.
Men snart,
blir bølgen farlig for Roger.
På tide å komme seg ut.
Endelig på tide å surfe.
Og med det, flere delfiner.
Hallo, hører du meg?
Det er mange delfiner som er på vei til surfesonen.
Det ser bra ut. Jeg tror vi får til noe.
Kom ned.
Jamies team kan endelig utføre sin aksjon.
Delfiner i bølgen.
Carl må manøvrere båten forsiktig mot surfesonen...
...og få Jamie i best mulig posisjon.
Du må være raskere enn bølgen.
På et visst punkt må du komme deg ut,
som betyr å komme seg på 4-metersbølgen,
så det er et 4-meters fall bak bølgen.
Idet de kjemper med bølgene, må Carl guide Jamie
til hvor delfinene kan hoppe ut.
Se opp. Der kommer de.
Ja, vi er rett foran den bølgen.
Teknisk sett er det vanskelig
tett inntil en delfin som svømmer gjennom
en bølge mens du kjører andre vei i høy fart.
Endelig lønner det seg
idet Jamie fanger bølge etter bølge av delfinmagi.
Det er det mest dynamiske jeg har gjort.
Men Carl må ikke bli fanget for langt foran bølgene.
Kommer de på toppen av bølgen kan båten velte.
Det er her Roger og Paris kommer inn.
-På tide å ta i bruk jetskien. -Ja. La oss gå.
Det var første gang jeg har prøvd
å filme delfiner fra en jetski.
Det vi håpet på var å bare få
ett eller to opptak fra foran bølgen.
De bølgene var store.
Det er en stor bølge.
Du har en dyktig pilot som prøver å få deg
i disse krevende situasjonene
hvor bølgen kan overkomme deg når som helst.
Paris var helt utrolig.
Han kunne forutse når belgen skulle brekke.
Jeg glemmer aldri øyeblikket
da en flott bølge kom,
og en stor flokk med delfiner.
Vi kjørte mot en bølge...
...og jeg så delfiner nedover bølgen.
Paris måtte vente.
Han måtte bedømme det.
Det var et vidunderlig syn av dem alle på den bølgen.
Og idet bølgen brekker akselererte vi unna.
Og det skjedde så fort.
Det var det jeg håpet på å fange på film.
Dette er så spennende. Du har ventet så lenge.
Du sitter, venter i flere dager.
Og så plutselig, er alt klart.
I neste minutt øker Stevie farten,
og pang, du er klar,
akkurat som vi forutså, vi hopper på bølgen
surfer bølgen sammen, hopper ut bak.
Det er fantastisk, ja.
Vår filmskapere har fanget noen dynamiske scener
av delfiner som slår seg løs.
Men en delfins liv er ikke bare fart og spenning.
Den må også finne mat,
som ofte ikke finnes i korallrevet.
En av de utroligste matkildene til delfiner
finner vi i Bahamas.
Ombord på Dolphin Dream,
er vårt Bahamas-team avhengige av skipsfører Scott Smith,
en ekspert i å finne delfiner.
Med på laget for denne delen
er kinematograf Paul Atkins.
...en marinbiolog og delfinspesialist
som har filmet delfiner over hele verden.
Jeg har filmet delfiner og hvaler i over 30 år.
Så jeg har filmet tumlere i Bahamas før.
Er stadig på utkikk etter en mulighet til å dra tilbake.
Det er spennende å komme seg i vannet
og se dyrene jeg har blitt så kjent med.
Noen ganger føles det som om de husker meg.
At de kommer til meg for å si hei.
Etterhvert slutter de å gi deg oppmerksomhet,
og du blir del av deres stamme.
Det er en spesiell opplevelse når du kan bare reise med dem
og se hva de gjør.
Paul er her for å fange delfinjakt på en spesiell måte.
De bruker en type sonar kalt ekkolokalisering.
Det fungerer litt som røntgensyn.
De avgir raske klikker som spretter av gjemte objekter,
for å kunne finne mat under sanden...
...som for eksempel fisk.
Når du er med en gruppe delfiner,
føler du deg privilegert over å bevitne kulturen deres.
Delfiner er blant få dyr
bortsett fra mennesker og de store apene,
som faktisk har en egen kultur.
Og den kulturen er basert på det å finne mat.
Rundt om i verden, har delfiner utviklet ulike strategier
avhengig av deres habitat.
Og noen av dem krever enorme mengde teamarbeid.
Disse mudderflatene i Florida
er rike matkilder for mange kystdyr.
Og med sin overflod av fisk,
har delfinene utviklet en unik jaktteknikk
kjent som "mud ringing".
Forsker Laura Engleby
har med seg kinematograf Jamie McPherson til mudderflatene
på utkikk etter dette fenomenet.
For Jamie er det en like stor hjertestopper
som det er å filme surfende delfiner,
men det er like utfordrende.
Å, søren.
Fra båten er det krevende fordi du må finne ut hvor de er.
Kameraet er på havnivå.
Du ser dem kun i overflaten.
Så du ser finnene iblant.
Du prøver å se hvor de skal.
Det er vanskelig å koordinere.
Å være på riktig sted til riktig tid.
Delfinene samler seg i lag
og koordinerer seg.
Jamie, høyresiden.
-Til høyre. -Hvor?
-Til høyre. -Høyre.
Ser du dem?
De har begynt å jakte.
Jamie zoomer inn i aktiviteten med zoomelinsen.
Det er mye plasking.
De holder ikke hodet opp for å fange fisk.
Til siste sekund.
Delfinene må fortsatt prøve å fange fisk fra lufta.
Å se ansiktene deres og hvor raske de er
til å reagere på fiskene som flyr i lufta er gøy.
Men for å forstå adferden og se det som virkelig skjer,
måtte vi opp i luften.
Å spotte delfinflokker langs de enorme mudderflatene
er mye lettere fra et helikopter.
Jeg ser noen delfiner her nede.
Hver dag reiser delfiner i disse tidevannskanalene.
I farlig grunt vann,
på grunn av fiskene som fins her.
Vannet ser veldig grunt ut.
Det er så grunt at de må svømme sidelengs.
Denne har det gøy i sjøgresset.
Hva gjør du?
Men dette er ikke jaktadferden de ser etter.
De fortsetter letingen.
-Ja, snu rundt. -Ok.
Snur nesen nå...
Ja. Vi kommer tilbake til dem hvis vi
ikke finner noe annet.
I nærheten viser en annen gruppe delfiner risikoen
med å jakte i såpass grunt vann.
-De er definitivt strandet. -Ja, definitivt.
Utrolig. De har laget et gjørmehull.
De beveger seg i sirkler og har laget gjørmehull
for å kunne svømme
og unngå å bli solbrent.
Det verste som kan skje i den situasjonen
er at de kan skade sine organer med sin kroppsvekt og bli overopphetet.
Det er fælt å se på
fordi man kan ikke gjøre noe.
Du er i et helikopter og ingen kan hjelpe dem.
Laura vet at tidevannet snart stiger, så delfinene vil klare seg.
Om ikke lenge oppdager de noe.
Gjørmeskyer.
Delfinene er helt klart på jakt.
Oppe i lufta får man et annet perspektiv
av det som skjer.
Det er klart at de jakter noe, men dette er en strategi
som ikke har blitt dokumentert.
Først nå, gjennom disse helikopterbildene,
kan vi se hva de faktisk gjør.
Dette er ikke jaktadferden de så etter.
Så, endelig,
ser Jamie hva de er på utkikk etter.
Delfinen lager sirkler i sanden med halefinnen,
perfekte sirkler.
En gjørmering.
Wow.
Denne teknikken i seg selv
beviser på delfinens fantastiske intelligens
i det den bruker gjørmen for å forme et perfekt fiskenett.
Jeg ser mange fisk som omringer dem.
Ja, veldig fint.
Andre delfiner har samlet fisken inn i ringen.
Og fisken som forsøker å rømme,
hopper rett inn i delfinenes munner.
Perfekt. Det er utallige fisk der.
Du kan se delfinene komme seg rundt dem.
Se på det der.
-Det er utrolig. -Ganske utrolig.
Jeg har aldri sett noe så koordinert.
De jobber definitivt sammen og kommuniserer
for å koordinere ringen
og få fisken hoppe og falle inn i delfinene.
Det ser utrolig ut.
Teamets tålmodighet lønte seg.
De har endelig fått filmet
tumlerenes spesielt samarbeids- baserte jaktstrategi.
I mye dypere vann langs kysten til Hawaii
har vårt hvalteam kommet tilbake for å filme
en stor flokk av hannknølhvaler.
Men denne flokken ligner på de samarbeidsvillige delfinene.
Snarere tvert imot.
En intens konkurranse er i ferd med å finne sted.
Her samles hvalene i store tall
for å ta del i naturens mest spektakulære kamp.
På Luckey Strike samarbeider Tad
med Paul Atkins for å filme det store ritualet.
De følger etter en hunnknølhval som har mange hanner etter seg.
Det er en anspent stemning
å være på vei for å filme en slik kamp.
Du vet aldri hva som kommer til å skje.
De er kjemperaske.
Professor Joe Mobley dokumenterer det fra baugen.
Idet båten tar igjen hvalene,
oppheter stemningen seg.
Kampen er i ferd med å starte.
Hannene begynner å jage hverandre.
Det er en rask flokk.
Idet Paul begynner å filme det som skjer på overflaten,
dukker flere hvaler for å ta del i konkurransen.
Alle utfordrerne raser inn for å
ta plassen til hvalen som leder,
med mål om å bli den ultimate mesteren.
Helt forrest er det hunnen som leder.
Men dette innblikket fra overflaten gir oss ikke hele kampen,
som Joe har spekulert i mange år.
Det frustrerende er at jeg er bundet til overflatens verden,
hvor vi ser mindre enn ti prosent av deres adferd.
Det viktigste de gjør skjer under overflaten.
Ser bra ut på pole cam?
Gi det et forsøk.
Vi gir det et forsøk.
Jeg har vært avhengig av slike muligheter
til å jobbe med filmcrewer med avansert utstyr.
Slike instrumenter gir oss perspektivet fra en hval.
Vi ser ting fra deres øyne. Vi bli bedre rustet til å svare spørsmål
vi har stilt i flere tiår.
Ok, er du klar?
Vi designet en avansert polecam
og har aldri prøvd dette før.
Ok, klar.
Dette systemet måtte være robust nok
til å tåle å bevege seg i vann i fire-fem knop.
Noen ganger seks knop.
Paul håper å fange noen unike undervannsbilder
av denne konkurransen.
På båten klargjør han monitoren.
Idet båten tar igjen de raske gigantene,
må skipsfører Tad få båten akkurat langs dem.
Der har vi to hvaler.
Nå har vi tre hvaler på bildet.
En helt i midten.
Dette er en bra posisjon, Tad.
Der kommer han, dette er bra.
La disse hvalene slippe til.
Ved å kombinere Pauls undervanns- og overflateopptak
med opptak fra et helikopter...
Dette er bra, Tad. Hold denne.
...avdekker han kampens intensitet som aldri før.
Det kommer en fra undersiden. Bra posisjon, Tad.
Og han kommer opp her, dette er bra.
Wow.
Jøss.
Alle hvalene dykker mot dypet.
Dykker og dykker.
Der går de.
Vi kan se dem dykke mot bunnen.
Mot 60 meters dybde.
Så vi kan følge dem
rett mot bunnen og se dem.
De er i bunnen 60 meter under overflaten.
Får vi et kamera ned dit,
kan vi finne ut hvor det skjer.
Kanskje det er der paringen foregår.
-Hvem vet? -De kommer opp.
De er fortsatt der.
Plutselig, som et utbrudd fra havets dyp,
er konflikten i gang igjen, enda mer anspent.
Ja, fordi dette er...
Dette ser bra ut.
Over 25 hannhvaler svømmer forbi kamera,
og blåser ut aggressive bobler.
-Masse bobler. -Ja.
Massevis av bobler.
De bakerst prøver å tvinge de foran under,
sakker dem ned med taklinger for å nærme seg hunnen.
Dette er den mest intense havkonkurransen i naturen.
Idet de andre hannene blir slitne,
tar de to raskeste og sterkeste sin posisjon
for å ta igjen hunnhvalen.
I siste stund nærmer en utfordrer seg
og tvinger sin rival under...
...og ut av kappløpet...
Han sikrer sin seier.
Og de er borte.
Der drar de.
Kampen er endelig over.
En mektig knølhval har kjempet for sin rett
til å beskytte den enslige hunnhvalen.
Å filme denne praktfulle hendelsen var kun mulig
fordi fredningen av hvaler har ført til økningen av hvalbestander.
Slike suksesshistorier er dessverre sjeldne.
I motsetning til knølhvalene,
er bestandene av våre havs største rovdyr i sterk nedgang.
Over en hundre million haier fiskes hvert år
for å tilfredsstille kravene til haifinnindustrien.
Kjemper som tigerhaien er stadig mer sjeldne.
Og deres oppblåste rykte som dødelige og farlige rovdyr
har bidratt negativt.
Paul har filmet haier i mange år
og vet at haier har et urettferdig negativt rykte.
Første gang jeg så haier under vann, ble jeg imponert av
hvor usedvanlig vakre og elegante de er,
og hvor smidige og svømmedyktige de er.
Det andre som er imponerende med haier,
siden vi vokser opp så redde for dem,
er at de ikke oppfører seg truende.
De er egentlig ikke så skumle.
Når tigerhaier dukker opp,
har de et dominerende nærvær.
Man retter oppmerksomheten mot tigerhaien.
Du vender aldri ryggen mot den,
fordi de vet hvilken retning du ser mot,
og de kommer bak deg.
Men de liker å teste, og se hva du er.
Den kan for eksempel teste ved å dytte nesen sin på deg.
Det du kan gjøre er å bare ta den på nesen
og rolig dytte den vekk.
Hvilke landrovdyr kan du gjøre det med?
Hvis du gjorde det mot en bjørn, løve eller tiger,
kan du nok blitt angrepet.
Men her er man med en av planetens verste rovdyr,
med tanke på hva vi tror om dem,
og det er helt trygt å gjøre.
Haier er ikke bare misforstått,
men deres rolle i å ivareta et velbalansert økosystem i havet
er ofte oversett.
Et sunt korallrev har mange haier,
men i dagens hav, er slike rev vanskelige å finne.
Undervannsfotograf Denis Lagrange har visst i mange år
om en av de siste områdene på jorda
hvor vi finner store flokker av grå revhaier.
Han er i Fransk Polynesia og skal dykke i disse haifylte vannene.
Her finnes det hundrevis av haier.
Som Paul, har Denis ingen frykt for disse rovdyrene,
fordi han vet de ikke spiser mennesker.
For meg er haier blant de mest utrolige dyrene i havet,
og det føler man veldig.
Og når alle disse haiene samler seg,
og de er veldig konsentrerte,
er det et utrolig syn,
og Fransk Polynesia er det siste stedet i verden
hvor du kan se det.
Vi prøver å rettferdiggjøre hvorfor haier skal bli reddet,
og kjempe mot haifinne-industrien,
men jeg tror det er viktig å snakke om
fordi de er på toppen av næringskjeden.
De beskytter korallrevet mot all naturlig sykdom.
Uten rovdyr vil korallrevet ikke være i god form.
Det er realiteten.
Vi må beskytte haiene på best mulig måte.
Og Fransk Polynesia er blant de eneste landene i verden
som virkelig beskytter haiene. Det er lovfestet.
Det er ulovlig å drepe haier, og å fiske dem.
Beskyttelsen av haier i disse vannene
gjør det mulig for dem å jakte slik de skapt for å gjøre.
De fleste haier jakter ikke på dagtid.
Jakten foregår når det er mørkt.
Denis sitt neste dykk vil bli en større utfordring,
når han skal filme haier på jakt om natten, for første gang.
De tar på seg spesielle metalliske haidrakter
laget for å hindre revhaiens fra å gjennomhulle huden.
Haier biter som oftest ikke mennesker med vilje.
Men når det er tid for mat, er det smart å ta forhåndsregler.
Vi forventer mye haiaktivitet i natt.
Jeg håper vi overlever.
-Skal vi gå nå? -Ja.
Ja.
-Er vi klare? -Er vi klare?
Ja.
Det er som en spesialenhetsoperasjon.
Og det må det være.
Noen få haier dukker opp med en gang.
Så øker antallet raskt.
Når du først dykker ned mot revet
og ser så mange haier sammen,
føles det litt skummelt.
Teamet på overflaten er engstelige.
De kan se haiene samle seg fra overflaten.
Vi har aldri sett det før.
På dagtid er haien litt lat,
men når du dykker ned med dem på nattestid,
ser du hvor kraftige de kan være.
Selv om fiskene er godt gjemt, er de trygge.
Men en nervøs revfisk kommer seg ut,
og hysteriet er i gang.
Å bli spist av en hai er et stort problem.
Når du har hundrevis av haier foran deg, kommende mot deg,
bryr de seg ikke om deg, de vil bare ha fisken.
Nei!
On l'a fait!
Nei, men du må være oppmerksom på de små fiskene.
-Oh là là. -Kom deg unna.
Når de er sultne, er det mange av dem.
Hvis de kommer mot deg, sparker de deg ned.
Noen fisk svømte ut av korallen,
og haiene svømte mot dem, de overser deg helt,
bryr seg kun om fisken.
Det var som en rennende elv.
Etter det, lignet det på
trafikken midt i Los Angeles.
Som i filmen?
...med alle bilene rundt omkring?
Motorvei full av biler og bilkø.
Og Denis midt i alt kaoset.
-Jeg var i LA... -Og det bare fløt,
som vannet, haier som fløt rundt ham.
De har vært her i 400 millioner år.
De artene... når du ser dem på jakt,
ser hvor kraftige evolusjonen gjorde dem.
De er på topp.
Det er vakkert å se på.
Vakkert.
I vår kinematografs oppdrag i å dele et lite
innblikk i en delfins verden,
besøkte de noen unike steder,
og mange av dem er noen av de siste eksemplene
av yrende havområder.
Korallrev rike på liv,
florerte det av før i tiden i alle tropiske hav,
men i dag er det få av dem igjen.
Menneskeheten ødelegger dem.
Forurensning og ikke bærekraftig fisking
er blant de mange årsakene bak deres ødeleggelse.
I løpet av de tre årene det tok å lage denne filmen,
ble en tredjedel av Det store barriererevet bleket og døde.
Med mindre noe blir gjort raskt, er de fleste forskerne enige i
at nesten alle korallrev er ødelagte om 50 år.
Utallige dyr vil dø ut.
Og våre delfiner vil miste sine vitale hjem.
Men det fins håp, i form av den enkleste løsningen...
beskyttelse.
Beste eksempel: Palau-øyene i Mikronesia.
Didier har kommet her for å filme en spesiell hendelse.
Da jeg fikk vite at jeg skulle til Palau,
ble jeg veldig spent fordi jeg har aldri vært her.
Da jeg puttet hodet mitt i vannet, innså jeg hvor vakkert det var.
Det er et type sted med sterke oppstrømninger
som bringer vann fra dybdene,
veldig næringsrikt vann.
Det gir et livsrikt rev,
med masse fisk overalt.
Og ikke bare små fisk.
Men store dyr og andre rovdyr.
Alle typer fisk. Hele næringskjeden.
Skater, hundrevis av haier, alle er her.
I 1998 trodde alle at dette revet var dødt for alltid.
En El Niño-hendelse bleket og drepte korallen.
Men du-vet-hvem dukket opp for å rydde opp:
vår venn papegøyefisken.
Med beskyttelse fra myndighetene,
er revet så godt som nytt nå.
Palau er berømt for sine store fiskestim.
Hver fullmåne samles alle papegøyefiskene for å legge rogn.
Dette er det legendariske fenomenet Didier skal filme.
Å filme papegøyefiskene legge rogn er spesielt
fordi det er første gang jeg gjør det.
Man ser alle fiskene
og det er ikke ti eller 30, men 100 av dem.
Det er massive dyr på rundt 30 kilogram.
For en kameramann er dette unikt.
Didier må være klar hele tiden,
fordi hendelsen kan skje når som helst.
Når de forener seg, og du er på revet,
venter du, plutselig så
stopper de og svømmer inn i det blå,
det er her det skjer.
Det er her det blir komplisert
fordi du må svømme mot strømmen,
og vi kan ikke konkurrere med fisken.
De er raskere enn oss.
Når den første fisken kommer for å legge rogn,
kommer alle sammen.
De svømmer og alle hannene følger etter.
To, tre, fire, iblant opptil ti av dem.
Du må være veldig årvåken fordi ting skjer fort.
Ikke overse noe.
Millioner av papegøyefiskerogn blir lagt i de varme strømmene,
for å skape neste generasjon.
Ved å oppdage disse hendelsene omkring i verden,
har våre filmskapere gitt oss verdifull innsikt
i hvordan vi kan være til nytte for våre havområder.
Med internasjonal beskyttelse,
kan flere steder som Palau bli restituert,
for å skape sunnere og mer produktive havområder.
Et hav fullt av utrolige individer
som kan leve i lang tid inn i fremtiden.
Oversatt av Lemar Sepéhr Nabi