Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Våra hav är vår planets livsnerv.
Min farfar, Jacques Cousteau, inspirerade världen
genom sin utforskning, vilken spred mysterierna
från ett av världens viktigaste habitat.
Det var i den andan som ett team filmskapare på Disneynature
började sin resa för att kasta nytt ljus över den här dolda världen...
...och en av dess mest förtrollande invånare.
För naturfilmare är havet den största utmaningen.
Det är inte förlåtande.
Och besök under vågorna är flyktiga.
Här kliver de in i en värld där de inte regerar.
Och de måste respektera lokalbefolkningen.
Nej, nej, nej, nej, nej, nej!
Teamets uppdrag...
är att visa hur det är att leva i en delfins värld.
DYKA MED DELFINER
I Röda havet förbereder sig djurfilmaren Roger Horrocks
för att filma vår berättelses huvudkaraktär,
flasknosdelfiner.
Han har filmat delfiner över hela världen,
men det är hans första gång här.
Nyckeln till hans framgång ligger hos forskaren Angela Ziltener.
DELFINFORSKARE
Efter att ha studerat dem här i över ett årtionde
är hon i princip en virtuell portvakt åt Röda havets delfiner.
Delfinen är förmodligen en av...
FILMFOTOGRAF
...havets mest karismatiska djur.
De är däggdjur, folk relaterar till dem.
De har ett däggdjurs medvetande.
Vi har ett släktskap till dem.
Roger är en erfaren fridykare, så han är atletisk nog
att hålla jämna steg med delfinerna under ytan.
Att filma delfiner är väldigt fysiskt,
för de rör sig ständigt.
Den största utmaningen är att hålla jämna steg med dem
och hitta stunder av ren, vacker interaktion.
Det var en enorm hjälp att ha med Angela,
som har spenderat otroligt mycket tid där.
Att hon kände delfinerna hjälpte oss enormt mycket.
Angela är en av få forskare
som studerar dem genom att dyka.
På så vis har hon lärt känna över 200 individuella delfiner,
och de har lärt känna henne.
För att förstå djuren måste man vara en av dem.
Det betyder inte att man är djuret,
utan att gruppen accepterar en och man blir en del av den.
Man ser faktiskt alla individer
och att alla delfiner är olika.
Alla delfiner har sin egen personlighet, precis som människor.
Flocken känner Angela,
men kommer delfinerna acceptera vår främmande nya filmfotograf?
I ögonblicket som jag hoppade i, visste jag
att detta var en otrolig möjlighet.
När delfinerna gärna ville interagera,
inte bara med varandra utan även med mig som kameraman,
kände jag en underbar glädje.
Vilda djur ville bli filmade.
Det var fantastiskt.
Ju mer vi filmade, desto mer förstod vi av hur de fungerar som grupp.
En sak som var väldigt påtaglig för mig
var graden av interaktion mellan dem.
Det var förbluffande att se hur taktila de var.
Delfinerna tillbringade tid med att gnugga varandras fenor
och att röra och sköta om varandra.
Från början trodde jag att det kanske var en romantisk grej,
men det handlar om att knyta an till varandra.
De är emotionella, intelligenta varelser, väldigt lika oss.
Och inte långt därefter såg Roger ett till exempel
på deras lekfulla intelligens.
En grupp unga delfiner kom dit och de nästan fjädrade sig.
Jag minns känslan av att veta att det var ett unikt beteende
och att vi nog aldrig skulle få en sån här chans igen.
De slår med sin stjärtfena för att ta bort sand
och uppdaga korallbitar.
Och voila, en ny leksak är född.
Få djur tillbringar så mycket tid med att leka,
men vad som upplevs som lekfullhet
kan också vara ett sätt för unga delfiner att träna på att jaga.
Man kan se intelligensen och busigheten hos dem.
Det är en otrolig inblick i hur intelligenta de är.
Jag tror delfiner gör det för att de älskar det,
och de gillar skickligheten och utmaningen.
De kanske helt enkelt tycker att det är roligt.
Angelas forskning har avslöjat ytterligare en aspekt av delfiners liv
som man sällan bevittnat i det vilda:
sömnen.
Delfinerna är så avslappnade i hennes närvaro
att de sover medan hon ser på
och Roger filmar.
Delfiner sover med halva hjärnan åt gången.
Halva hjärnan måste vara vaken för att minnas att simma till ytan och andas
och för att hålla utkik efter fara.
På grund av att de har så aktiva hjärnor
behöver vilda delfiner, precis som vi,
mycket sömn.
De gör vackra, synkroniserade rörelser
där de simmar upp och sen ner igen.
Det är väldigt sövande och långsamt.
Det är väldigt vackert att se på.
Det kändes väldigt poetiskt.
Tack vare Angela börjar Roger och teamet
få en smak av hur det är
att vara en vild delfin.
Det är kunskap de måste bygga vidare på i nästa del av sitt äventyr.
Det var ett privilegium att vara...
...att ha den sortens tillgång
till djuren på deras villkor, för de väljer att vara med en.
Man kan inte tvinga dem att vara med en
och av alla platser jag har dykt på,
så var de de mest välkomnande
och det kommer jag aldrig glömma.
Roger har fått det att se enkelt ut att filma delfiner,
men kommer filmfotografen Didier Noirot ha lika tur på Hawaii
när han filmar vår berättelses nästa huvudkaraktärer?
Knölvalar.
Hawaii är en bra plats för att filma knölvalar...
FILMFOTOGRAF
...på grund av valpopulationen.
Man ser garanterat valar här.
Vattnet är kristallklart, så det är perfekt för att filma valar.
Det är även här som honorna föder kalvar varje år.
Och att filma en mamma och kalv är teamets första uppgift.
De åker ut på Luckey Strike...
där kapten Tad Luckey...
...och en grupp forskare ledda av professor Joe Mobley...
VALFORSKARE
...är deras bästa chans till att lokalisera familjeparen.
Det är alltid en stor utmaning.
Man vet aldrig vad man får, inte i förväg.
De här valarna är svåra.
Det är väldigt svårt för producenten.
Att hitta en val på Hawaii är inte svårt,
men kapten Tad måste hitta rätt val,
och det är utmaningen.
Jag förväntar mig inget
när det kommer till att hitta rätt val, i synnerhet mamma och kalv.
Det innebär att jag aldrig vet vad jag kommer få på film.
Didier var en del i Jacques Cousteaus ursprungliga expeditionsteam,
och har över 30 års erfarenhet av att filma valar.
Jag har 200.
Men varje möjlighet är oförutsägbar.
Kom igen. Kom igen.
Det är en mamma och kalv...
men kommer mamma acceptera Didier lika snabbt som delfinerna tog emot Roger?
Du kan försöka.
Kör på.
Det svåra med att filma en mamma och kalv
är att vara tyst och komma så nära man kan.
Han använder en bubbelfri rebreather för att närma sig i tystnad.
Valar som inte accepterar Didiers närvaro lämnas ifred.
Teamet måste hitta en vänskaplig val
som är bekväm runt dykare.
De simmade precis iväg.
Vi var redo att köra, men nu är de för långt borta.
Men försök till att filma en annan mamma och kalv...
ger samma resultat.
När man ser mamma och kalv är mamman alltid väldigt uppmärksam.
Hon skyddar kalven, så en okänd sak som jag
gör henne alert.
Tagning två gav ingenting.
En annan kommer undan.
-Mamman och kalven försvann. -Du har inget, va?
Vi drar.
Didier börjar bli alltför bekant
med valmammors bakdelar.
Så man måste fortsätta försöka
hitta en ny val, en som låter en komma nära.
Efter en lång, misslyckad dag,
gör han ett sista försök.
Det är förresten det nionde försöket.
Då fick de in en lyckoträff.
Didier har hittat en lekfull, lättillgänglig kalv.
Man dyker inte ner och går på en mamma med en kalv under sig.
Först måste man bli vän med kalven.
Om kalven stannar och inte är rädd,
vet valen där nere, även om hon sover,
så vet hon att nån är där
men att kalven är nöjd med denne någon,
så hon kanske tolererar det.
Och när den dyker ner igen under sin mamma för att vila,
följer Didier tyst efter.
Det är nu det gäller, för valen kanske försvinner
och så tappar vi bort henne för alltid.
Så jag beslutade att simma väldigt, väldigt långsamt
utan ett ljud.
Mamman följer honom noga,
men hon verkar nöjd med honom bredvid sig.
Äntligen lyckas de.
Dykare som Didier är bara ödmjuka besökare i den här enorma undervattensvärlden,
men även de mäktigaste varelserna
låter en ibland komma nära.
Efter veckor av ihärdigt arbete
lyckas teamet till sist filma en mamma och kalv.
Mammans plikt är att skydda sin kalv medan den snabbt växer,
innan den långa resan tillbaka till polarområdet.
Medan de simmar mellan viloplatser
uppmuntrar mamman sin kalv att bryta vattenytan.
Det kanske ser roligt ut att plaska runt,
men det är viktigt för att kalven ska bygga upp styrka och muskler,
och även utveckla sin förmåga att hålla andan.
Det nära bandet mellan en valmamma och hennes kalv
ger våra filmskaparen deras första väg in
i knölvalarnas samhälle.
Grunda kustvatten är den perfekta fristaden
för en ung kalv att växa sig frisk och stark.
Långt bort från de faror som lurar i djupare öppna vatten.
Men det är också här som den kommer introduceras
till ett större valsamhälle,
ett komplext samhälle
som vårt team bara har börjat att förstå.
För att verkligen förstå delfinernas värld
måste filmskaparna resa
till hjärtat av deras hem.
Till stommen av hela berättelsen.
Ett fint balanserat ekosystem
som är en fristad till miljontals fantastiska biroller.
Ett korallrev.
För att fånga komplexiteten i den här undervattensvärlden
krävs en hel del tekniska kamerakunskaper
och ett exceptionellt öga för precision och detaljer.
Filmfotografen Doug Anderson...
...är det perfekta valet för jobbet.
Vi ville göra upplevelsen av att se revet
så uppslukande som möjligt.
Så vi testade olika tekniker,
så många saker man kan tänka sig
för att försöka få mer gripande film.
Vi använde undervattensskotern,
som är som en torped med propeller,
för att fånga känslan av en delfin som glider över revet.
Vi använde en kamerakran, vilket är en kamera på en arm,
så vi kunde filma väldigt stabilt
över korallrevet, och verkligen föra
karaktären hos de olika arterna som vi ville inkludera
till tv-rutan.
Av världens alla undervattenshabitat
så har korallreven flest arter.
Jag var hänförd av all färg, allt liv och det vackra framför mig.
Det är enastående när man är där.
Det är intensiva upplevelser av liv.
Jag ser korallrev som städer.
Korallen är byggnaderna.
Byggnaderna fungerar som hem och habitat till otaliga djur.
Alla djur som bor där är lika viktiga för varandra.
Men det är tydligt att vissa djur på korallrevet
gör väldigt viktiga jobb.
Doug vill hitta såna här nyckelkaraktärer
för att framhäva kritiska länkar i samhället.
Den här stiliga rackaren är ett perfekt exempel:
papegojfisken.
De är de lokala vaktmästarna
och städar bort död korall täckt i alger.
På senare tid har våra hav blivit varmare
så korallrev har bleknat och dött.
Rev med papegojfiskar städas snabbt upp
och ny korall kan återkolonisera platsen så att revet överlever.
Rev som har förlorat sina papegojfiskar återhämtar sig sällan.
Papegojfisken är viktig för att hålla revet friskt,
men Doug upptäcker en annan viktig fisk:
Arbetsnarkomanen den blå putsarfisken.
Det finns stunder på korallrevet när det blir väldigt tydligt
hur kontrollerat och komplext
relationen mellan individuella djur är.
Och en av dessa stunder är när man ser den blå putsarfisken arbeta.
Den gör ett enormt viktigt jobb,
vilket är att plocka bort parasiter, död hud,
fjäll och allt annat.
De är inne i deras munnar och gälar.
De jobbar konstant.
Det är så roligt att kolla på dem.
Och de gör en rolig liten dans för att få kunder.
Alla kommer till deras rengöringsstationer.
Gulliga små revfiskar.
Och sen har vi de stora rovdjuren.
Det tar verkligen andan ur en
när man ser en blå putsarfisk
simma in i munnen på ett 60 centimeter långt rovdjur.
Det är en praxis på revet
att man inte rör den blå putsarfisken.
Det är ett underbart exempel
på hur invecklade relationerna på revet är.
Medan Doug fortsätter att utforska kopplingarna
mellan fiskarna och revet,
är Roger i Röda havet och upptäcker
att delfiner har liknande beroendeförhållanden.
Angela har upptäckt en fantastisk koppling
som delfinerna har med korallen här.
Jag var väldigt exalterad över ett unikt beteende
som Angela hade berättat om,
vilket jag var fast besluten att fånga på film.
Angela har tagit med Roger till en speciell plats
som delfinerna besöker varje dag...
...och där de skördar stora fördelar.
För mig låg tyngdpunkten i känslan, som kameraman,
av att veta att det är ett unikt beteende
och jag kände den underbara pressen att fånga det på film.
Angelas välförtjänta acceptans hos delfinerna
tillät henne att följa efter dem och göra den här fantastiska upptäckten.
Det finns en särskild korall som kallas hornkorall.
Och de gillar att gnugga varenda kroppsdel
mot korallen, för den är rätt mjuk.
Det här beteende verkar vara
en viktig del av deras vardagsliv.
Så det är underbart att se dem rada upp sig.
Och de är väldigt lugna. De bråkar inte för att få simma igenom.
De är väldigt hövliga och låter alla gå i turordning.
Och sen ställer de sig sist och simmar igenom igen.
Så det är underbart att se den här sociala ritualen.
Vi vet även att olika koraller
har antibakteriella ämnen.
Det kan vara så att delfinerna använder
korallen i medicinskt syfte, exempelvis
för att förhindra hudsjukdomar.
Det är svårt att bevisa det,
för det kan också kännas bra,
men vi måste ta reda på
om det är en medvetenhet om självmedicinering.
Angelas banbrytande observationer
har breddat vår förståelse
och skapar även nya, viktiga frågeställningar
om delfiners beteende.
Hypotesen som Angela utforskar,
och om man kan bevisa att den är sann,
så belyser det det fantastiska beroendeförhållandet
mellan dessa däggdjur och korallreven.
De kommer inte bara hit för att vila, leka
och känna sig trygga,
utan även för att läka sig själva.
Angela hoppas på att avslöja mer om delfinernas liv
så att vi kan skydda dem och deras hem
långt in i framtiden.
Men ett korallrev är inte alltid
en frisk fristad för dess invånare,
vilket Doug kommer upptäcka.
Vi har ju så klart den här livfullheten, färgen och skönheten.
Det är den ljusa sidan av revet,
men det finns även mörka bakgator.
Det finns mörka platser.
Platser där...
allt inte bara ser vackert och livfullt ut,
utan är lite mer hotfullt.
Det är platserna dit de flesta dykare inte vågar sig.
Doug och hans team är i Malaysia
på väg till Sipadan,
en ö i havet med en unik och dold hemlighet
som visar faran som finns på några av våra karaktärers
egen bakgård.
Sipadan är en speciell liten ö.
Det är ett berg mitt i hundratals meter av vatten.
Det är ett marinreservat
och det finns massor av sköldpaddor här.
Revet kan te sig som den perfekta fristaden.
Men under sitt lugna skal döljer sig en potentiell katastrof
för nyckfulla sköldpaddor.
Inuti revet finns en katakomb.
Och det är där de ska filma.
Jag hade hört talas om Sköldpaddsgrottan för 20 år sen,
och hur svårt det var att ta sig dit.
Det är svårt att bara få in utrustningen dit,
innan vi ens börjar tänka på ljussättning eller att filma.
Vi har en kamerakran, vilket är en stor kran
med en kamera på ena sidan och vikter på andra.
Vi har kommunikationsverktyg under vattnet,
vilket innebär att vi kan prata med varandra.
Vi kan kommunicera med båten,
men så fort vi går in i grottan så kan vi inte det längre.
Däcket, däcket, det är dykarna.
Vi ska precis simma in i grottan.
Vi ses på andra sidan.
De kan vara där i tre timmar.
Om nåt går fel
så finns det inget vi kan göra härifrån.
Vi kan bara vänta.
FÄLTPRODUCENT
Så vi håller tummarna att allt går som planerat.
Åh, dykare
Dykare, dykare, är ni okej?
Vi är vid grottan
Det är en läskig plats
Väldigt kuslig
Åh, dykare
Vi inser att det kommer att bli svårt för oss att jobba här.
Vi måste lägga ner linor så vi kan känna oss fram
ut och in i grottan.
Det finns inget ljus där. Det är bara en liten passage.
Vi lyser bara upp den med en ficklampa.
Nu får ni en skymt av hur avlägsen
och hur svårt det var att ta sig in och ut ur
den här grottan.
Jag kände mig aldrig riktigt lugn.
I vanliga fall, när man dyker på öppet vatten,
så kan man simma upp
om man får problem. Om man exempelvis får slut på luft
eller har problem med utrustningen.
I en grotta kan man inte göra det.
Det finns inget upp. Det finns bara en väg ut.
Det andra problemet är att det är mörkt där,
vilket gör det svårt med utrustningen, så vi fick lysa upp det.
Vi tänkte mest på hur vi skulle göra allt logistiskt,
istället för hur det skulle se ut i slutändan.
Det var inte förrän jag tände lamporna i grottan
som jag fick en känsla av vad det var för ställe.
Då såg jag att det var en grav.
Och vid sidorna av grottan
låg nästan perfekta skelett från gröna havssköldpaddor
som under åren hade dött där.
Titta
Det är en sköldpadda bakom dig
Som undrar varför
Du filmar i en grotta
Han vill följa med dig
Följa med dig
Doug måste röra sig väldigt långsamt och försiktigt.
Golvet i grottan är täckt av fin bottensats.
En del tror att det är pulveriserade kvarlevor
från tusentals sköldpaddsskelett som har förvittrat genom åren.
Ett felsteg kan lägga hela grottan i damm
och göra det svårt för teamet att hitta ut.
Efter att ha gjort iordning i flera timmar,
börjar Doug upptäcka grottans oförglömliga hemligheter
ur en vilsen sköldpaddas synvinkel.
Det känns som att man är i en kyrka.
Jag kände en enorm respekt för platsen.
Det fanns en känsla av frid och vördnad.
Ett kusligt band till nåt.
Alla kände det.
På många sätt ger ett korallrev liv,
men det tar det även.
Flera timmar senare tar de sig upp till ytan
och till båtens trygga famn.
Till dig
Det här var mycket speciellare än jag trodde att det skulle vara.
FÄLTPRODUCENT
Det var rörande att se alla sköldpaddsskelett
på grottans botten
och föreställa sig sköldpaddorna när de gick vilse där inne
och hur rädda och oroliga de måste ha varit.
För att förmedla en bredare historia om denna undervattensvärld
ville filmskaparna balansera upp den hårda verkligheten
med vackra och förtrollande scener.
Och tillbaka på Hawaii
har Didier hittat den största förtrollningen av alla.
En knölvalshane sjunger
och hundratals andra sjunger med från flera kilometers avstånd.
För bara 50 år sen var dessa vatten tysta.
Forskaren Joe Mobley har bevakat populationens återhämtning.
Knölvalarna i norra Stilla havet blev nästan utrotade efter hård jakt,
tills de blev fridlysta 1966.
På den tiden var det säkert färre än tusen valar
som kom till Hawaii.
Men nu, 50 år senare,
är det kanske nära 10 000 djur som besöker Hawaiis öar.
Så idag på Luckey Strike,
letar vi en sångare.
Vi ska visa att valarna kommunicerar med varandra,
vilket är en del av deras samhälle.
Men inget förberedde Didier på det han skulle få se.
...trettio meter ner och vi ser fenor.
Man ser mycket makrill här, vilket är...
Det där är en val, den röda markeringen.
-Den är 30 meter ner. -Han är där.
-Han sjöng för full hals... -Jag hörde det också.
Tjejerna sa att de hörde honom tydligt från fören.
När man är på båten kan man höra hanen sjunga väldigt starkt,
då man är precis ovanför sångaren.
-Vi hör honom fortfarande. -Ja.
Så vi är väldigt nära.
Så vi simmade försiktigt ner i vattnet.
Idag tittade jag ner, och så kom två valar
och stannade framför mig.
Precis framför mig.
Sen började nåt otänkbart ske
framför Didiers ögon.
En tredje val kom och de började dansa tillsammans.
Det är verkligen en gåva från naturen
att sitta på första raden i teatern.
När man dyker med jättarna
inser man till sist hur liten man är.
Det var ett av de bästa ögonblicken i mitt liv.
Det var storslaget.
Man glömmer inte ett sånt ögonblick
när man är ensam och väldigt liten bredvid de jättarna.
Så det är verkligen nåt som...
Jag kommer minnas det för alltid.
Det Didier har lyckats fånga är bara en liten glimt
in i knölvalens komplexa sociala beteende.
Men vi förstår ännu inte den sanna meningen
med den storslagna valbaletten.
Delfiner tar sina sociala aktiviteter till en helt ny nivå.
Och teamet ville visa exakt hur de roar sig.
De är en symbol för frihet.
De glider runt i havet. De begränsar sig inte.
Det är nog som vackrast uttryckt när de surfar.
Surfande delfiner är en vanlig syn på Sydafrikas vilda kust
där Roger växte upp.
Nu återvänder han till sina rötter
med ett team vågspecialister
för att försöka filma delfinernas fantastiska beteende.
Vi valde Vilda kusten för att vi vet att det finns delfiner där.
Vi vet att på vintern, när vintervågorna kommer,
så får vi fantastiska dyningar.
Rogers mål är att filma dem genom att ta sig in i surfzonen.
Den andra filmfotografen, Jamie McPherson...
...har fäst en gyrostabiliserad kamera längst bak på en motorbåt
medan kapten Carl
styr båten bakom brytande vågor.
Den erfarne proffssurfaren Paris använder en vattenskoter...
VATTENSKOTERNS KAPTEN
...för att placera Roger precis där vågorna bryts.
Scenen är klar,
och delfinerna har dykt upp som på beställning
och simmar längs kustlinjen i stora grupper.
Men teamet har stött på sitt första hinder.
Ironiskt nog hade den berömda Vilda kusten blivit helt lugn.
Vi åkte förbi runt 200 till 300 delfiner
i sex eller sju olika flockar.
Så delfinerna är här,
men inga dyningar alls.
Det är bra att vi har delfiner, nu behöver vi bara bra vågor.
För tillfället fanns inga bra vågor så...
Vi ska få bättre dyningar de kommande två dagarna.
Så vi får vänta och hoppas att dyningarna blir bättre
och att delfinerna vill surfa.
Men vi fick otroligt klart vatten,
vilket är väldigt ovanligt i Transkei.
Så vi tog tillfället i akt
och försökte filma delfinerna när de simmade förbi under vattnet.
Vi håller tummar, fenor, nosar, blåshål...
SÄKERHETSANSVARIG
...fenor, simfötter, händer och fötter.
Allt vi kan hålla, håller vi.
Roger dyker ner i det klara, grunda vattnet där vågorna bryts mot stranden.
Och snart kommer en entusiastisk delfinflock.
Första gången jag hoppade i vattnet med delfinerna
var det som att de skulle spänna sig.
Om det var nån slags social interaktion vet jag inte.
Och det har jag aldrig sett nån annanstans.
Som tur var, medan Roger är mitt bland flocken,
så kommer vågorna äntligen.
Och våra huvudrollsinnehavare sätter igång.
Deras fart var otrolig.
Man ser hur de använder energin från vågen
för att få momentum. De rider på tryckvågen.
Och de svänger för att få upp hastigheten
och sen kränger de åt vänster.
Och det är trycket som skjuter fram dem genom vågen.
Och det var fantastiskt att var mitt i det.
Det var en riktig bonus.
Men snart
blir vågorna för farliga för Roger.
Dags att dra.
Till sist är vågorna i full gång.
Och då kommer fler delfiner.
Hallå, hör ni mig?
Många delfiner rör sig mot surfzonen.
Det ser väldigt bra ut. Jag tror vi kommer få nåt.
Kom hit.
Äntligen kan Jamies team sätta igång.
Delfiner i vågorna.
Carl måste manövrera sin båt skickligt inne i surfzonen...
...och få in Jamie i bästa tänkbara position.
Man måste ta sig förbi vågen.
Men vid en visst punkt måste man ta sig ut,
vilket innebär att köra över en fyra meter hög våg,
och sen falla fyra meter på baksidan.
Medan de kämpar med vågorna måste Carl även guida Jamie
dit delfinerna eventuellt kommer att hoppa fram.
Se upp. Där kommer de.
Vi var på vågens ansikte.
Det är väldigt svårt att vara
nära en delfin som simmar genom en våg
medan man kör åt andra hållet i hög hastighet.
Men det börjar äntligen ge resultat
när Jamie fångar våg efter våg av delfinernas magi.
Det är det mest spännande, dynamiska jag nånsin gjort.
Men Carl får inte fastna för långt framför vågorna.
Om de börjar bilda en vågkam kan båten välta.
Det är där Roger och Paris kommer in.
-Dags att ta fram vattenskotern. -Ja. Nu kör vi.
Det var första gången jag försökte
filma delfiner från en vattenskoter.
Vi hade bara hoppats på att få
en eller två unika tagningar framför vågen.
Vågorna var höga.
Det är en stor våg.
Man behöver en väldigt skicklig förare för att man ska kunna
komma in i de svåra situationerna
där vågorna kan dränka en när som helst.
Paris var enastående.
Han förutsåg hur vågorna skulle brytas.
Jag kommer aldrig glömma
när en riktigt fin vågkam kom
och en lagom stor delfinflock var där.
Vi gjorde ett försök vid en våg...
...och sen minns jag hur jag såg delfiner vid vågens ansikte.
Paris måste vänta, vänta, vänta.
Han måste bedöma den.
Det är en underbar syn när de simmar ner längs vågen.
När vågen bryts kommer han snabbt ta oss därifrån.
Allt gick så fort.
Det var tagningen som jag hoppades på att få.
Man blev så upprymd. Man har väntat så länge.
Man sitter och väntar i flera dagar.
Och sen faller allt plötsligt på plats.
I nästa sekund är Steve redo
och säger: "Plocka ihop allt" och sen kör man,
precis som vi förutsåg, och vi åker nerför ansiktet,
surfar på vågen ihop och hoppar ut längst bak.
Det är fantastiskt.
Våra filmskapare har fångat otroliga, dynamiska scener
av delfiner som släpper loss.
Men en delfins vardagsliv är inte bara fyllt av skoj och upptåg.
De måste också hitta mat,
vilket sällan finns på själva revet.
Och den mest fantastiska födoplatsen för delfiner
är runt Bahamas.
Ombord Dolphin Dream
förlitar sig vårt team på kapten Scott Smith,
en erfaren delfinhittare, för att ta dem dit det händer.
I den här delen av berättelsen får teamet sällskap av
filmfotografen Paul Atkins.
Han är marinbiolog och delfinspecialist
och har filmat dem över hela världen.
Jag har filmat delfiner och valar i över 30 år.
Så jag har filmat flasknosdelfiner runt Bahamas tidigare.
Jag letar alltid en möjligheten att åka tillbaka.
Det är alltid förtjusande att hoppa i vattnet
och se djur jag är bekant med.
Och ibland känns det som att de minns mig,
att det kommer fram för att hälsa.
Till sist slutar de uppmärksamma en
och då är man en del av gruppen.
Det är en speciell upplevelse att kunna resa med dem
och se vad de gör.
Paul ska fånga när delfinerna jagar på ett alldeles särskilt sätt.
De använder en form av sonar som kallas ekolokalisering,
vilken fungerar ungefär som röntgensyn.
De ger ifrån sig en serie klickljud som studsar på gömda objekt,
vilket gör att de kan lokalisera mat under sanden...
...exempelvis rakknivsfisk.
När man är med en grupp delfiner
känner man sig privilegierad som får bevittna deras kultur.
Delfiner är ett av få djur,
tillsammans med människor och människoartade apor,
som man vet har en kultur.
Och kulturen är grundad på sätt att hitta mat.
Runtom i världen har delfiner utvecklat olika strategier för att hitta mat
beroende på sitt habitat.
Och en del involverar otroliga nivåer av lagarbete.
Många marina och kustlevande djur kommer till
de här leriga grunda vattnen i Florida för att äta.
Och med sitt överflöd av fisk,
har det gett upphov till en unik och spektakulär jaktteknik bland delfiner
där de gör lerringar.
Forskaren Laura Engelby
har tagit filmfotograf Jamie McPherson till de grunda vattnen
i sökandet efter det anmärkningsvärda fenomenet.
För Jamie kanske det inte är lika spännande
som att filma delfiner som surfar,
men det är lika svårt.
Jäklar också.
Det är svårt från båten, för man måste klura ut var de är.
Kameran är precis vid havsytan.
Man ser dem bara när de kommer till ytan.
Så man ser fenor emellanåt.
Man försöker klura ut vart de är på väg.
Det är svårt att samordna.
Det är väldigt svårt att vara på rätt plats vid rätt tidpunkt.
Plötsligt ser det ut som att delfinerna samarbetar
och samordnar sitt arbete.
Jamie, de är till höger nu.
-Till höger. -Var då?
-På din högra sida. -Okej.
Ser du?
De har börjat jaga.
Jamie siktar in kameran med sitt zoomobjektiv.
Man ser mycket plaskande.
De sticker inte upp huvudena för att fånga fisken
förrän i sista sekunden.
Delfinerna måste fortfarande försöka fånga fisk som flyger genom luften.
Så att se deras ansiktsuttryck och hur snabbt
de reagerar på den flygande fisken, ger en verkligen en djup inblick i det.
Men för att förstå beteendet och verkligen se vad som pågick,
tvingades vi åka upp i luften.
Att se delfinflockar i detta enorma leriga vattenområde
är mycket lättare från en helikopter.
Jag ser fler delfiner där nere.
Varje dag simmar delfiner uppför tidvattenkanalerna
till farligt grunda vatten,
då de lockas av all fisk som finns där.
De verkar vara i riktigt grunt vatten.
Det är så grunt när tidvattnet är lågt att de måste ofta simma på sidan.
Den där verkar gilla att jaga bland sjögräset.
Vad gör du?
Men detta är inte jaktbeteendet som teamet letar efter.
Så de fortsätter sitt sökande.
-Ja, sväng runt. -Okej.
...sväng runt nosen nu...
Ja, jag ska. Vi kommer tillbaka hit
om vi inte hittar nåt.
I närheten visar en annan grupp delfiner riskerna
med att jaga i sånt grunt vatten.
-De har strandat. -Ja, definitivt.
Helt otroligt. De har gjort ett lerhål.
De har bildat en cirkel och skapat ett lerhål
där de åtminstone kan simma
och inte bli brända av solen eller hamna på sidan,
för när de fastnar så där
kan de krossa sina inre organ med sin egen kroppstyngd och överhettas.
Det är hemskt för man ser att de är stressade
och oroliga, men man kan inget göra.
Man är i en helikopter och ingen kan hjälpa dem.
Laura vet att tidvattnet börjar stiga, så snart är delfinerna fria.
Och inte långt senare ser de nåt.
Lermoln.
När de närmar sig ser de att delfinerna jagar.
Luften erbjuder ett helt annat perspektiv
av det som pågår.
De jagar uppenbarligen, men det är en strategi för att hitta mat
som inte har dokumenterats i litteraturen
och som vi först nu, genom flygfilmning,
ser vad de faktiskt gör.
Men det är fortfarande inte jaktbeteendet som de kom för att filma.
Till sist
ser Jamie det som de har letat efter.
Den här delfinen slår upp leran med stjärtfenan
och skapar en perfekt cirkel.
En lerring.
Wow.
Den här tekniken
visar delfinens anmärkningsvärda intelligens,
då de använder det leriga substratet för att skapa ett perfekt fisknät.
De har omringat ett fiskstim.
Det är riktigt fint.
Andra delfiner har samlat in fiskstimmet i ringen.
Och när den fångade fisken försöker fly,
hoppar de rakt in i deras gap.
Helt perfekt, det är helt fiskstim.
Man ser hur delfinerna försöker ta sig runt dem.
Titta.
-Det är fantastiskt. -Det är rätt fantastiskt.
Jag har aldrig sett nåt så koordinerat.
Och de jobbar definitivt tillsammans och kommunicerar
för att koordinera ringen
och få fisken att hoppa och landa där delfinerna väntar.
Det är en fantastisk uppvisning.
Teamets tålamod har lönat sig.
Äntligen har de fångat flasknosdelfinernas
anmärkningsvärda kooperativa jaktstrategi.
I djupare vatten utanför Hawaiis kust
har valteamet återvänt för att filma
ett flertal knölvalshanar som har samlats.
Men den här samlingen är inte i samma samarbetsanda som delfinernas.
Snarare det motsatta.
En intensiv tävling är i görningen.
Här samlas många av dem
för att delta i naturens mest spektakulära kamp.
Tillbaka på Luckey Strike har Tad gått ihop
med Paul Aktins för att filma den här storslagna ritualen.
De följer efter en knölvalshona som har ett flertal hanar efter sig.
Det finns definitivt en känsla av iver och spänning i luften
när man åker ut för att filma en sån här kamp.
Man vet aldrig vad som kommer hända.
De simmar väldigt snabbt nästan rakt framåt.
Professor Joe Mobley dokumenterar aktiviteten från fören.
Samtidigt som båten kommer ikapp flocken
börjar saker hetta till.
Kampen ska precis sätta igång.
Hanarna börjar jaga varandra.
Flocken är snabb.
När Paul börjar filma spektakulära scener av hur de bryter vattenytan,
väljer fler och fler valar att delta i tävlingen.
Utmanarna skyndar sig för att komma ikapp
och tränga undan ledaren,
i viljan att bli den slutgiltiga vinnaren.
Längst fram bestämmer honan farten.
Men från ytan ser man inte hela striden,
precis som Joe har spekulerat om i många år.
Det frustrerande är att vi är begränsade till världen ovanför ytan,
där vi förmodligen ser mindre än tio procent av deras beteende.
Det viktigaste sker under ytan.
En stavkamera passar bra, va?
Sätt igång.
Vi ska göra ett försök.
Så jag har förlitat mig mer och mer på såna här möjligheter
där jag jobbar med filmteam med avancerad utrustning.
Och det är såna instrument som visar allt från en vals perspektiv.
Vi hamnar i deras värld.
Det gör det mycket troligare att vi kan besvara frågor
som vi har ställt i årtionden.
Fixar du det?
Så vi designade modern av alla stavkameror,
och ingen har provat det här tidigare.
Jag fixar det.
Systemet med stavkameran måste vara starkt och stadigt nog
för att kunna åka genom vattnet i fyra eller fem knop,
och ibland i sex knop.
Paul hoppas på att fånga ett unikt undervattensperspektiv
av den här storslagna tävlingen.
Uppe på däck förbereder han monitorn.
När båten sätter iväg för att komma ikapp de rusande jättarna,
måste kapten Tad placera båten precis bredvid dem.
Det är två valar här.
Nu har vi tre valar i rutan.
En är mitt i rutan.
Vilken fantastik position, Tad.
Han kommer här. Det här är bra.
Stanna och låt dem komma ikapp.
Genom att kombinera Pauls material från under och ovanför ytan
med flygfilmning från helikoptern...
Det här är toppen, Tad. Håll kvar det.
...visar han upp kampens intensitet på ett helt nytt sätt.
Det finns en där nere som kommer hit. Det här är en grym position, Tad.
Han kommer fram där. Det här är bra.
Wow.
Jösses.
Alla valar dyker ner i djupet.
Dyker, dyker.
Och där försvinner de.
Nu ser vi dem dyka ner mot botten,
drygt 60 meter ner.
Ibland kan vi följa efter dem
till botten och se dem...
Det ser ut som att de gnuggar sig mot botten.
Om vi får ner en kamera dit
så kanske vi kan ta reda på var allt händer.
Det kanske är där som själva parningen sker.
-Vem vet? -Nu kommer de.
De är fortfarande precis bredvid oss.
Plötsligt kommer de upp från djupet
och konflikten fortsätter i en ännu högre hastighet.
Ja, för det här är...
Det här blir riktigt bra.
Över 25 valhanar rusar förbi kameran
och blåser ut strömmar av aggressiva bubblor.
-Massor av bubblor. -Ja.
Sjukt många bubblor.
De längst bak försöker tvinga ner de i täten
genom att slå in i dem för att sakta ner dem och överta ledningen.
Det här är naturens största havstävling.
Till sist, när de andra hanarna blir trötta,
tar de två snabbaste och starkaste hanarna ledningen
och är honan hack i häl.
I tävlingens slutskede attackerar en utmanare
och hans rival tvingas ner...
...och ut ur tävlingen...
...och han tar sin plats som segrare.
Och de är borta.
Där försvinner de.
Kampen är till sist över.
En mäktig knölval har kämpat och vunnit rätten
att skydda en av våra ensamma honor.
Vi lyckades enbart filma den här storslagna händelsen
för att fridlysning har hjälpt valarna att återuppbygga sina samhällen.
Tyvärr är såna framgångssagor ovanliga.
Och till skillnad från knölvalarna,
minskar populationen av havens mäktigaste rovdjur enormt.
Varje år fiskar man upp över hundra miljoner hajar
för att möta efterfrågan på hajfenor.
Jättar som tigerhajen börjar bli allt mer ovanliga.
Och deras överdrivna rykte som skrämmande och dödliga rovdjur
har inte hjälpt dem.
Men Paul som har filmat hajar i många år
vet att de inte alls är som sin karikatyriska stereotyp.
Första gången jag såg hajar under vatten blev jag imponerad av
hur vackra de är, hur graciösa de är,
hur perfekt de simmar och hur kvicka de är.
Och nästa sak som imponerar en med hajar,
för man växer upp med en rädsla,
är hur de inte verkar hotfulla mot en.
De är inte särskilt skrämmande.
När tigerhajarna dyker upp
dominerar deras närvaro scenen.
Man riktar sin uppmärksamhet mot tigerhajen
och vänder den inte ryggen,
för de vet åt vilket håll man tittar
och de har en tendens att vilja komma in bakom en.
Men de gillar att undersöka, de vill veta vad man är.
Och en del i det kan vara att trycka nosen mot en.
Och då kan man sätta handen mot nosen
och försiktigt trycka tillbaka dem.
Vilken landlevande rovdjur kan man göra så med?
Om man gjorde så med björnar, lejon eller tigrar som man matade,
skulle man förmodligen massakreras.
Men med ett av de största och värsta rovdjuren i världen,
beträffande hur vi känner för dem,
är det helt säkert att göra så...
Människan har inte bara missförstått hajar,
utan deras viktiga roll i att upprätthålla ett balanserat ekosystem i haven
förbises ofta.
Ett friskt korallrev har många hajar,
men i dagens hav blir såna rev allt svårare att hitta.
I flera år har undervattensfilmaren Denis Lagrange
känt till en av världens sista fästningar
för stora samlingar av grå revhajar.
Han är i Franska Polynesien och förbereder sig på att dyka ner i det hajtäta vattnet.
När tidvattnet kommer in, simmar hundratals revhajar i kanalen här.
Precis som Paul, fruktar inte Denis de här toppkonsumenterna,
för han vet att han inte står på menyn.
Jag tycker att hajen är en av havens mest fantastiska varelser,
och man känner verkligen det.
När alla hajar samlas
och de är så koncentrerade,
är det ett fantastiskt spektakel,
och Franska Polynesien är nog den sista platsen i världen
där man kan se det.
Vi försöker rättfärdiga varför man ska rädda och inte döda hajar,
och vi försöker kämpa mot hajfensfiske,
men det är viktigt att upprepa
för de är högst upp i näringskedjan.
De städar faktiskt revet från naturliga sjukdomar.
Så om man inte har några rovdjur, så kommer revet inte vara i bra form.
Det är verkligheten.
Vi måste göra vårt bästa för att skydda hajen.
Och Franska Polynesien är världens enda land
som faktiskt skyddar hajen. Det står i lagen.
Man får inte döda hajar, man får inte fiska hajar.
Eftersom man skyddar hajarna här
så får de fullfölja sin roll som livsviktiga jägare.
Men de flesta hajar jagar inte medan solen är uppe.
Den riktiga jakten sker när mörkret faller.
Så Denis nästa dykning blev en mycket större utmaning,
att filma jagande hajar om natten för första gången.
De tar på sig en speciell hajdräkt i ringbrynja,
designad för att hindra revhajens tänder från att punktera huden.
Det är inte ofta hajar avsiktligt biter människor.
Men i manin när de äter, är det klokt att vara försiktig.
Vi förväntar oss mycket hajaction ikväll.
Jag hoppas vi överlever.
-Ska vi åka? -Vi åker.
Ja.
-Allt klart? -Allt klart?
Ja.
Det är mer som en operation av insatsstyrkan.
Och så måste det vara.
Det dyker direkt upp några hajar.
De är snabbt fler.
När man först dyker ner till revet
och ser så många hajar tillsammans
blir man lite rädd.
Teamet vid ytan är ängsligt.
De ser hajarna hopa sig ovanifrån.
Det har vi aldrig sett tidigare.
Under dagtid är hajarna ganska lata,
men så fort man dyker med dem om natten,
ser man hur mäktiga de kan vara.
Så länge fiskarna håller sig gömda, är de säkra.
Men en nervös revfisk lämnar sitt gömställe...
...och det är matdags.
Att bli uppäten av en haj är ett stort problem.
När man har hundratals framför sig eller som kommer mot en,
bryr de sig inte om dig. De vill bara ha fisken.
Nej, nej, nej, nej, nej, nej!
On l'a fait! On l'a fait!
Då måste man vara uppmärksam på småfiskarna som simmar mellan oss.
-Oh là là, ja, ja. -Simma undan.
När manin faller på, när de är många.
Om de kommer till en, så kör de över en.
Jag kände det. En liten fisk simmade ut ur korallen
och de gick på den, och de bryr sig inte om en.
De går bara efter fisken.
Det var som en flod, vatten som strömmade.
Och sen en ny bild.
Han var centrala Los Angeles, trafiken i Los Angeles.
Som i filmen.
Som den stora vändplatsen och det är bilar överallt.
Som en motorväg, men full av bilar, som en stor trafikstockning,
och Denis var mitt i det.
-Jag åkte till L.A... -Det strömmade,
som vatten, hajar strömmade runt honom.
De har varit här i 400 miljoner år.
När man ser de arterna jaga,
förstår man att det var evolutionen som gjorde dem så mäktiga.
De är bäst.
Det ser vackert ut när de jagar.
Vackert.
På våra filmfotografers strävan efter att visa
en liten glimt av delfinernas värld,
besökte de många unika platser,
varav många är några av de sista exemplen
på blomstrande havssamhällen.
Friska korallrev, rika på liv,
omgav en gång i tiden varenda landmassa i de tropiska haven,
men idag är det väldigt få som återstår.
Vi dödar dem.
Förorening och ohållbart fiske
är bara några få av de destruktiva sakerna som orsakar deras död.
Under de tre åren det tog teamet att göra den här filmen,
blektes och dog tragiskt nog en tredjedel av Stora barriärrevet.
De flesta forskare är överens om att om inget görs omedelbart,
så kommer nästan alla korallrev vara förstörda inom 50 år.
Otaliga varelser kommer utrotas.
Och våra delfiner kommer ha förlorat sitt livsviktiga hem.
Men det finns i hopp i en av de enklaste lösningarna...
...beskydd.
Det bästa exemplet är Palaus öar i Mikronesien.
Didier har kommit hit för att filma en väldigt speciell händelse.
När jag visste att jag skulle till Palau
blev jag väldigt exalterad, för jag har aldrig varit där.
Direkt jag stoppade huvudet i vattnet insåg jag hur vackert det var.
Det är en plats med uppvällningar
som tar in vatten från djupet
som är väldigt näringsrikt.
Det gör det till ett toppklassigt rev, väldigt rikt på liv
med fisk överallt.
Och inte bara små.
Jättar och andra rovdjur...
...alla sorters fiskar. Hela näringskedjan finns.
Mantor, hundratals hajar, alla är här.
År 1998 trodde alla att det här revet var förlorat.
En El Niño-händelse hade blekt och dödat korallen.
Men ni-vet-vem klev fram och städade upp:
vår pålitliga papegojfisk.
Och med extra hjälp från statligt beskydd,
är revet så gott som nytt.
Föga förvånande är Palau nu berömt för sina stora fisksamlingar.
Vid varje fullmåne samlas alla papegojfiskar för att yngla.
Didier har kommit för att filma det här legendariska spektaklet.
Det är speciellt att filma papegojfisken yngla,
för det är första gången jag gör det.
Först ser man all fisk
och det är inte tio eller trettio, utan hundratals.
De är stora fiskar och väger runt 20 eller 30 kilo
Det här är unikt för en kameraman.
Didier måste vara beredd,
för ögonblicket när de ynglar kan ske när som helst.
När de samlas är man på revet,
så man väntar och helt plötsligt
stannar de för att simma ut i vattnet
och det är då allt börjar.
Det är då det blir komplicerat,
för man måste simma motströms
och vi kan inte tävla med fisken.
De är mycket snabbare än vi.
När de första honorna kommer för att yngla
kommer alla.
De simmar upp och hanarna följer efter.
De är två, tre, fyra, ibland upp mot tio stycken.
Och man måste vara väldigt reaktiv för det går fort.
Så man inte missar nåt.
Miljontals ägg från papegojfiskar släpps ut i de varma havsströmmarna
och skapar nästa generation av revräddare.
Samtidigt som de upptäckte de här spektaklen världen över,
har våra filmskapare även gett oss en värdefull insikt
i hur vi kan hjälpa våra sköra hav.
Med internationellt beskydd
kan fler platser som Palau återhämta sig
och skapa ett friskare och produktivare hav.
Ett hav fullt av fantastiska karaktärer
som kan fortsätta frodas långt in i framtiden.
Undertexter av Erica Raneblad