Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Små polynesiske øer midt i et vældigt ocean.
Disse ensomme, fjerne klippefremspring
udgør kulisserne til en utrolig historie
med lige så fantastiske væsner som i eventyrene,
som faktisk er lige så virkelige som dig og mig.
For at finde dem
må vi lægge landjordens og himlens verden bag os,
solbeskinnede strande og tropisk flora.
I denne verden gælder der helt andre regler.
DELFINREVET
Nogle delfiner er bare ikke så vilde med at surfe.
Det her er Echo,
et treårigt øresvin.
I modsætning til de andre delfiner i flokken
har han for vane at vige tilbage fra gruppeaktiviteter.
Han er dog meget dygtig med en muslingeskal.
Desværre er det ikke den slags færdigheder,
han får brug for for at blive voksen og klare sig selv.
Indtil for nylig var han helt afhængig af, at hans mor, Kumu,
ammede ham og beskyttede ham.
Men nu er han ved at blive vænnet fra modermælken,
og Kumu forsøger at lære ham at fange sin egen mad.
Det er ikke nemt, når ungen er så...
optaget hele tiden.
Når det er tid til at tage hjem, må Kumu lokke Echo med sig,
men han tager ikke med uden muslingeskallen.
Kumu og Echo slutter sig til resten af flokken på vej hjem.
Echo elsker sin store, udvidede familie.
Hvis han kunne kramme dem, gjorde han det,
men det kan han ikke, så i stedet gør han det her.
Delfiner har behov for fysisk kontakt med hinanden.
På mange måder ligner de faktisk meget mennesker.
De taler med hinanden på et kompliceret sprog af knirkende og klikkende lyde.
De har endda bedste venner, de foretrækker at være sammen med.
Teamwork og samarbejde er afgørende for deres overlevelse.
Kumu har forsøgt at lære Echo lidt af dette gruppesamarbejde,
men det kræver tid og energi,
og Echo er ikke en mønsterelev.
Men hvis man virkelig vil forstå nogens opvækst,
må man starte med deres hjem.
Det her er Echos hjem.
Et koralrev, der omgiver en hel ø.
Echos yndlingshobby er bare at cruise rundt på boulevarderne.
Han deler denne undersøiske metropol med millioner af medborgere,
og alle spiller hver sin rolle
i at sørge for, at revet er sundt.
Revet er et sikkert opholdssted for sine beboere,
men for Echo er det også en velkommen distraktion
fra det pres, hans mor lægger på ham nu.
For ham er dette sted som et stort karneval.
Se bare her. Echo kender denne fætter.
Det er hans fuldstændig normalt udseende nabo,
knælerrejen.
Det er utroligt.
Disse skabninger bor under vandet, men ser ud til konstant at gå i bad.
Echo er fascineret af sin excentriske nabo,
som tilfældigvis ejer
en af revets bedste ejendomme...
og han er besat af at holde den ren.
Disse læbefisk, der flytter sten, gør ikke livet lettere for ham.
De er meget flittige,
men ikke den type naboer, man ville invitere til en fest.
De arbejder som et hold.
Den ene løfter stenen op, mens den anden angriber
det bytte, der måtte gemme sig nedenunder.
De er dygtige til at rode op i bundfaldet,
men for hr. Knælerreje...
er de det ultimative mareridt som naboer.
Det er svært at forstå de utallige former for samspil
og forhold, der findes i dette samfund.
Så kort fortalt fungerer tingene i revet på følgende måde.
Det hele begynder med korallerne,
som er det fundament, hvorpå hele denne levende,
åndende by af farver er bygget.
Ovenpå korallen
vokser der millionvis af fantastiske planter og skabninger.
Men hvis de fik lov til at vokse ukontrolleret,
ville det kvæle korallerne og dræbe revet.
Så lad gartnerne komme til,
som æder hele den frodige plantevækst og forhindrer den i at kvæle korallerne.
Det er sådan med gartnere,
at de stort set æder alt, der vokser på korallerne.
Hvis de fik lov, ville de faktisk efterlade hele revet nøgent
og slå hele systemet ud af balance.
Så lad rovdyrene komme til, der æder gartnerfiskene
og forhindrer, at de efterlader korallerne helt nøgne.
Du kender måske dette dramatiske væsen.
Han spiller skurkerollen i masser af film og TV-programmer,
men i virkeligheden
gør revhajerne bare deres arbejde for at opretholde revets balance.
Ups! Undskyld.
Det er måske svært at tro,
men delfinerne spiller faktisk præcis den samme rolle
som hajerne i fødekæden.
Alligevel bryder Echo sig ikke om at blive forbundet med hajer.
De er alt for alvorlige.
Echo betragter mere sig selv som et glad rovdyr.
Og hvem holder delfinerne og revhajerne i skak?
Mød tigerhajen, hajen, der spiser hajer.
Og Echo, hvis han ikke passer på.
Et rev, der mister sine hajer, er dødsdømt.
Hvis samfundet skades, skades revet.
Her i yderkanten er beboerne forsvundet...
og revet er ved at dø.
Men hvis alle revets arter får lov at være i fred og leve deres liv,
kan de holde deres hjem sundt og i balance.
Det er middag, og revet er stille.
Det perfekte tidspunkt til en siesta.
En af de fantastiske ting ved delfiner er,
at selv når de sover, skal de huske
at svømme op til overfladen efter luft.
Så de sover kun med halvdelen af hjernen ad gangen,
og de sover med ét øje åbent for at holde øje med farer.
Det er en synkroniseret søvn.
Denne højt specialiserede søvnadfærd
er afgørende for delfinernes sundhed og sikkerhed.
Men den unge Echo har ikke altid lyst til en lur.
Han vil hellere udforske.
Det er godt, han befinder sig på morens sovende øjes side.
Der kommer en underlig lyd ude fra havet.
Han må hellere finde sin plads blandt de sovende voksne,
men det vil han ikke.
Han vil følge denne mystiske lyd
ud på det dybe hav...
hvor han aldrig har været før.
Lad mig præsentere Mo’orea,
en 12 meter lang hunpukkelhval...
og hendes nyfødte unge, Fluke.
Mo’orea har migreret tusindvis af kilometer fra polarområderne for at føde
sin datter i disse varme, tropiske vande.
Mo’orea er kommet hertil hvert år, siden hun blev født,
men i år er hun nødt til at finde en mandlig partner.
En beskytter, der vil hjælpe hende med at beskytte sin unge,
indtil den er stærk nok til at rejse
tilbage til polarhavet.
Akkurat som med Echos flok føler pukkelhvaler sig trygge, når de er flere.
Echo kan ikke tro sine egne øjne.
I sin unge alder har han aldrig været så langt ude på havet,
så han har aldrig set en hval.
Fluke virker lidt usikker på den nysgerrige nyankomne.
Men Echo, derimod, morer sig gevaldigt.
Han har lige lært at ride på den store bølge,
Mo’orea danner, når hun skubber sig vej gennem vandet.
Men mens Echo fjoller rundt, er hans mor kommet for at lede efter ham.
Hun ved, han ikke er i sikkerhed ude på det åbne hav alene.
Kumu kalder på ham.
Åh nej! Echo kender den tone.
Hvis han ikke lærer at blive hos flokken og gøre, som moren siger,
sætter han livet på spil.
Hos delfiner og hvaler
er forholdet mellem en mor og hendes unge
et af de stærkeste, der findes i naturen.
Nu hører Mo’orea hvallyde.
Det er det, hun helst vil høre lige nu.
Det betyder beskyttelse til hendes unge.
Kilden til dette beroligende kald kommer adskillige øer derfra.
En hanpukkelhval synger en smuk hvalsang.
Ligesom Mo’orea har han migreret utrolig langt
fra sit eget fjerne tilflugtssted i polarområderne.
Han vil gøre alt i sin magt
for at vinde retten til at blive Fluke og Mo’oreas beskytter.
Hans musik har tiltrukket en anden rejsende han,
en mulig rival.
Snart vil der ankomme flere hanner.
Alle håber på at blive Mo’oreas mester.
På trods af rivaliteten vil disse migrerende kæmper
ofte finde sammen efter deres lange rejse og danse.
Hvert år rejser de til disse øer.
Hvert år er deres sammenkomst magisk.
Og hvert år findes der en mester.
Ikke langt fra Echos hjem, bag naborevet,
er der et stille sandområde, hvor delfinerne tager på jagt.
Kumu tager altid Echo med, så han kan øve sig og forbedre sine færdigheder.
Hun skal lære ham at finde sin egen mad, og snart,
for ellers når han ikke voksenalderen.
Delfiner benytter en højt sofistikeret type sonar, der hedder ekkolokalisering,
som gør det muligt for dem at finde ting begravet i sandet.
Denne form for præcise lokalisering tager år at mestre,
og Echo har stadig ikke lært det.
Det lykkes for alle de andre.
Da de alle svømmer op til overfladen efter luft,
kommer de skjulte lækkerbiskener endelig til syne.
Nålefisk...
snedige små djævle.
Når ingen er i nærheden, er det som en fest dernede.
Men når Echo dykker ned og prøver at fange en,
puf!
Han har styr på ekkolokaliseringen,
men han er nødt til at arbejde på gennemførelsen.
Hov! Jeg fangede en!
Eller ej.
Så tæt på.
Her. Se på din mor.
Du skal mærke nålefiskene,
og bum. Så du det?
Prøv igen.
Ja. Nej.
Åh Echo!
Og så længe holder han cirka koncentrationen.
Tilbage i revet har hr. Knælerreje flere problemer.
Hele hans kvarter er et stort rod.
Der er grænser for, hvor meget en knælerreje kan rydde op og ordne.
Det er tydeligt, at gartnerne i dette område ikke har gjort deres arbejde.
Revet er ude af balance, og korallerne er ved at dø.
På et tidspunkt som dette har samfundet brug for en helt.
Men hvem bliver frelseren?
Hvem vil træde frem og sætte pligten over sig selv?
Papegøjefisken med bulen i panden, det er hvem.
Tro det eller ej, men papegøjefisk er de vigtigste skabninger,
når det handler om at beskytte revets sundhed.
De gumler døde og algedækkede koraller i sig,
hvilket får friske koraller til at gro i stedet, der genopbygger revet.
Uden papegøjefisk ville hele revet dø meget hurtigt.
Så alle de skabninger, der er afhængige af revet for at overleve,
blandt andet hr. Knælerreje, skylder papegøjefiskene deres liv.
Hvis man gumler på koraller hele dagen,
sluger man en masse sten,
og stenene bliver til sandbæ.
En enkelt papegøjefisk kan producere fem tons sand om året.
Fem tons.
Hvis de har tid nok,
kan papegøjefiskenes bæ danne hele tropiske strande.
Det kan være godt som supplement til bundfaldet,
men regnen af sandbæ ovenfra
er generelt dårligt for væsner med rengøringsvanvid.
Hvad værre er,
har al sandet tiltrukket en bz'er til forhaven.
Du tror nok, at gamle hr. Knælerreje bare er en harmløs hjemmenørd,
men du tager fejl.
Kan du se de to køller?
Dem vil du ikke i karambolage med.
Vil du have mere, makker?
Vil du?
Knælerrejer har det hurtigste og stærkeste rovangreb
blandt alle havets dyr.
Hvis mennesker kunne slå så hårdt, kunne de slå hul i stål.
Hold dig ude af min have!
Åh nej.
Postyret har tiltrukket uønsket opmærksomhed.
Det er revets mest lumske beboer.
Den sære og mystiske sepia-blæksprutte.
Dyrene i revet ved meget lidt om dette uhyre,
sikkert fordi de fleste møder, de har med det,
er det sidste i deres liv.
Den har mirakuløse, betagende kræfter.
Dens hud blinker som en glimlampe
og hypnotiserer dens bytte.
Man lægger sig ikke ud med en blæksprutte.
Ved udkanten af revet
lyder der en ny, truende lyd i det fjerne.
Spækhuggere.
De nærmer sig øerne i jagten på bytte.
De er havets bedste jægere.
De specialiserer sig i at jage delfiner...
og hvalunger.
Mo’orea hører også spækhuggernes råb.
De er en direkte trussel mod Fluke.
Det er tid til, at hun tager kontakt til hanpukkelhvalerne.
Lyden kommer fra havet flere kilometer borte.
En han hører hendes kald og svarer.
Endnu en han slutter sig til.
Og en til.
Alle lader Mo’orea vide, at de er her for hende.
Mo’oreas mål er at tiltrække hannerne og finde den stærkeste af dem.
Han vil hjælpe hende med at beskytte sin unge mod spækhuggerne.
Hendes kald udløser en enorm respons fra hanpukkelhvalerne.
De begynder alle et kapløb henimod hende.
Som hastigheden stiger, udbasunerer de deres iver
med store strømme af bobler.
Den store konkurrence om at blive Mo’oreas mester er begyndt.
Det er rengøringsdag på revet...
og ikke kun for hr. Knælerreje.
Kumu tager Echo med til et helt særligt rengøringssted
for at deltage i et gammelt delfinritual.
Denne unikke koral hedder en hornkoral,
og den vokser kun på dette sted i revet.
Den føles fantastisk mod huden.
Men det er ikke derfor, den er speciel.
Nogle koraller har medicinske egenskaber.
Delfiner får rifter og bid, der kan gå betændelse i,
men hornkoraller som disse har kemikalier, der hjælper med at kurere betændelsen.
Men Echo har brug for meget mere end mors urtemidler
for at overleve.
En ren krop er ikke til megen gavn,
hvis man ikke har lært at ernære sig selv.
Den personlige hygiejne er meget mere besværlig
for papegøjefiskene med bulen i panden.
At være havdyrenes frelser har sin pris.
Deres tænder bliver snavsede.
Så hver dag tager de til det, der hedder en rensestation,
hvor en lille rengøringslæbefisk fjerner parasitter og affaldsstoffer
fra hele deres krop.
Det er lidt invasivt,
men det er afgørende for deres helbred.
Kunderne må vente i kø her ved rensestationen.
Hele stimer af fisk venter i servicekøen.
Læbefisken tager imod mange forskellige slags kunder
fra hele revet.
Og der er en uskreven regel her:
man spiser ikke rengøringspersonalet.
Denne lille fyr er på vej til sin egen rensestation.
Velkommen til skildpaddeklippen.
Han forsøger at finde en god plads,
men pladsen er begrænset her, når det er rengøringsdag.
Og i modsætning til læbefiskens rensestation, hader skildpadder køer.
Du godeste, skildpaddekamp.
Nu får han aldrig en plads.
De gnavne, gamle fyre svømmer endelig væk i vrede
og giver plads til vores lille ven.
Mo’orea kan derimod ikke tillade sig at slappe af lige nu.
Hun og Fluke er stadig alene og sårbare på det åbne hav.
Heldigvis er der selskab på vej.
Masser af selskab.
Mo’oreas kald har sat gang i konkurrenceiveren,
og hannerne er hurtigt på vej henimod hende.
Da de når hen til mor og unge,
går den store konkurrence, alt dette har ledt frem til,
langt om længe i gang.
Nu er det tid til at bevise for Mo’orea, hvem den stærkeste er.
De 40 tons tunge kæmper støder sammen og forsøger at skubbe hinanden ned.
De slår og plasker
og kappes om at blive Mo’oreas betroede beskytter.
Da den lange og krævende konkurrence er forbi,
synker den sidste konkurrent udmattet ned under bølgerne.
Og én sejrherre er tilbage.
Nu har Mo’orea sin mester,
den stærkeste af hanpukkelhvalerne,
som skal hjælpe med at beskytte Fluke mod spækhuggerne.
Det har været en lang, udmattende dag for Echo...
men Kumu er anspændt.
Hun hører delfiner sludre.
Det er stemmer, som Echo ikke kender.
Fremmede er ankommet til revet.
Nogle gange rotter grupper af hanner sig sammen mod andre isolerede delfiner.
Det er ikke et godt tidspunkt for Echo og hans mor at blive fanget alene.
De ubudne gæster får øje på dem og angriber.
Echo holder sig tæt ved sin mors side, da hun vender sig om og konfronterer dem.
De bider og rammer Echo gentagne gange.
Kumu beder ham om at flygte.
Men Kumu er omringet.
Pludselig, ud af det blå, kommer Echos flok dem til redning.
De skræmmer angriberne væk.
Men hvor er Echo?
Hans mor fløjter efter ham.
Der er intet svar.
Kumu og resten af flokken leder i timevis efter Echo i stormvejret.
Men mørket sænker sig, og Echo er væk.
Han har aldrig været alene om natten før.
Det er ikke godt.
Om natten kommer jægerne frem.
Dragefisk.
Deres spøgelsesagtige finner og giftige pigge skjuler deres form for byttet.
Hajerne samles til deres nattepatruljering
for at rense revet for svage eller syge beboere.
Men selv de raske beboere gemmer sig...
for en sikkerheds skyld.
Hajerne arbejder som et hold.
De venter, til de er tilstrækkeligt mange med at indlede deres angreb.
Dette virker som flere end nødvendigt.
De nervøse fisk går i panik og forlader deres gemmesteder.
En rigtig dårlig idé.
Det vil Echo ikke blandes ind i.
Echo er tvunget til at flygte ind i en mørk kløft.
Han er faret vild...
og er helt alene.
Uden sin mor eller sin flok til at føre ham i sikkerhed,
følger Echo efter denne skildpadde.
De dykker ned i en dyb, skjult labyrint.
Echo er omsluttet af neonlysene i en fremmed underverden.
Nu synker de endnu dybere ned,
længere og længere bort fra overfladen.
Skildpadder, der bliver fanget hernede, kvæles og drukner.
De er begge ved at løbe tør for ilt.
Der! Der er månelys.
Det er langt om længe daggry.
Echos mor har ledt og kaldt på ham hele natten.
Endelig finder hun ham.
Når man har været faret vild i havet om natten, sætter man endnu større pris
på sin mor.
Det har også været en kæmpe advarsel for Echo.
Tiden er løbet ud for ham.
Han kan ikke forlade sig på, at Kumu skal tage sig af ham mere.
Han er nødt til at lære af hende, hvordan han klarer sig selv...
én gang for alle.
Kumu tager Echo med på den ultimative fisketur
til flokkens favoritjagtsted,
det legendariske, mudrede, lave vand.
Men de venter ikke på resten af gruppen i dag.
De må i gang med arbejdet.
Der er nogle vigtige færdigheder, Echo skal lære,
før de andre ankommer.
Det første stop på rejsen er Banzai Beach.
Her vil Kumu lære Echo sit særlige trick til at indespærre fisk.
Hun har udviklet en unik sprintteknik,
der er nøglen til det hele.
Med denne akvaplaning ved høj hastighed viser hun Echo,
hvordan man rent faktisk kan narre fiskene
og tvinge dem derhen, hvor man ønsker det.
Det svære er ikke at strande selv.
Indespærringstaktikken ved høj hastighed på det lave vand er ikke nem,
men Echo er nødt til at mestre den, hvis det skal lykkes ham
i det mudrede, lave vand.
Nu er Kumu nødt til at krydse den smalle kanal med Echo.
Men det er ikke et godt tidspunkt at være ude på det åbne hav.
Spækhuggerne kæmmer øerne...
og de skifter til skjult funktion.
De jager uden at lave lyd, så byttet ikke hører dem komme.
Mens de følger lydløst efter byttet,
lytter de også efter hvert eneste lille knirken og plask.
De kommer over kanalen,
men nu skal de igennem et mystisk, dunkelt område.
Her hersker paranoiaen.
Men hvad i alverden er de så bange for?
Nåh ja. Kæmpestore pilrokker.
Men Kumu ved, at disse fætre faktisk kan være en hjælp.
Pilerokker jager ved hjælp af elektriske sensorer, som delfiner ikke har.
Så hvis man følger efter en, kan den føre en til mad begravet i sandet.
Men Echo skal være på vagt overfor disse skabninger.
Hvis de angriber med den knivskarpe, giftige hale, er det hele forbi.
Echo skal lære at fange mad, men dette er ikke et sted for nybegyndere.
Endelig ankommer Echo og hans mor til deres rejsemål,
det legendariske, mudrede, lave vand
til Echos sværeste test.
Her er han nødt til at fokusere og lære sin mors håndværk.
Engang ville denne fugl have distraheret Echo fuldstændig,
men efter hans nylige, skræmmende natteoplevelse
og hans fornyede løfte om at følge sin mors...
Det er lige meget.
Kan vi vende tilbage til undervisningen?
Nu vil Kumu lære Echo sin mest avancerede jagtteknik,
hvis han kan koncentrere sig længe nok.
Det er en yderst sjælden manøvre, der kombinerer alle de færdigheder,
hun har lært ham.
Hun starter langsomt
og sætter så fuld kraft frem, ligesom hun gjorde på stranden.
Hun hvirvler mudderet op i en perfekt cirkel.
Hun laver en mere, så Echo rigtigt kan observere teknikken.
Okay. Nu er det Echos tur.
Godt, bliv ved med at dreje.
Den anden vej.
Én gang til.
Jep.
Nej.
Det ser ud til, at Echo bare ikke forstår det.
Vent lige, den her ser fin ud.
En perfekt mudderring.
Det er en stor præstation, men arbejdet er ikke klaret endnu.
Nu har de brug for resten af flokken.
Næste del kræver godt samarbejde.
Echo er i sikkerhed på det lave vand nu.
Men Mo’orea og hendes unge er stadig i fare på det åbne hav.
Spækhuggerne har fundet Mo’orea og Fluke.
Mo’orea indser, de er faldet i baghold og gør sig klar til kamp.
Hun slår til mod angriberne med sin hale.
Fluke rider op på sin mors ryg for beskyttelse.
Men hvor er Mo’oreas mester?
Fluke kan knap nok følge med.
Spækhuggerne farer skånselsløst forbi og danner bølger for at få Fluke ned.
Endelig ankommer mesteren for at forsvare sin nye familie.
Med to voksne er Fluke beskyttet på begge sider.
Spækhuggerne omgrupperer og angriber forfra
for at ødelægge pukkelhvalernes forsvar.
De arbejder i flok og overmander mor og unge.
Pukkelhvalerne er ved at tabe kampen.
Så begynder Mo’oreas mester
at slå med halen mod vandet.
Det er en opfordring til kamp.
Han beder sine slåede rivaler om hjælp.
I krisetider
glemmer pukkelhvalerne deres uenigheder og slår sig sammen.
Hannerne svømmer af sted for at redde dem.
Men når de frem i tide?
Fluke klarer den ikke meget længere.
Fluke kæmper for at blive ovenpå moren.
Det er det eneste sted, hun er i sikkerhed.
Endelig ankommer redningsflokken.
Nu er Mo’orea og Fluke beskyttet på alle sider.
Ikke engang spækhuggerne har en chance mod flokken af pukkelhvaler,
når de arbejder sammen.
Angriberne tvinges til at flygte...
tomhændede.
For Mo’orea er denne sejr en bekræftelse
på den lange rejse, hun foretager hvert år til disse øer.
Denne årlige tradition med migration, konkurrence og samarbejde
er netop det, der har beskyttet hendes unge.
Fluke skylder sit liv til pukkelhvalerne,
som er rejst hertil.
Echos flok er nu kommet for at hjælpe ham og hans mor
i det mudrede, lave vand på den store jagt.
Det er Echos chance for at vise alt det, han har lært.
De spreder sig rundt i lagunen.
Kumu tager Echo med og bryder væk fra gruppen
i jagten på den flygtige skat.
Så får Echo øje på den.
En stor stime af fisk.
Det er her, Kumus indespærringsteknik kan benyttes.
Han farer ind og maler en perfekt mudderring,
ligesom hans mor har lært ham.
Pludselig forsøger fiskene, der er fanget i ringen,
at slippe væk ved at hoppe ud derfra
direkte ned i gabet på Echo og hans mor.
Det var hele formålet med mudderringen.
Resten af flokken skynder sig derhen for at tage del i jagten.
Echo begynder at lave endnu en mudderring.
De andre delfiner hjælper med at spærre fiskene inde,
så de går direkte i Echos fælde.
Og denne gang deler de alle dusøren.
Hr. Knælerreje lægger sidste hånd på sit ødelagte koralmesterværk.
Lad os se.
Han ved, hvad han skal bruge.
Han skal bruge flere ødelagte koraller,
som han kan smide ovenpå de andre ødelagte koraller.
Åh nej.
Forklædningens mester sniger sig ind på knælerrejen
og aktiverer sin koralcamouflage.
Jeg lægger bare korallen her ved siden af den anden koral.
Knælerrejen kan mærke, at der er noget galt...
men det er for sent.
Knælerrejen er tryllebundet af den pulserende klump af død.
Men vent, Echo er vendt tilbage fra det lave vand.
Blæksprutter bliver ikke jagtet af mange rovdyr,
men delfiner er et af dem.
Echo er endelig blevet voksen og er ikke længere afhængig af,
at hans mor sørger for ham.
Han er blevet et værdsat medlem af sit samfund.
Når alle gør sin del af arbejdet,
trives samfundet.
Overalt i verden er der utallige historier præcis som disse.
Historien om dette rev er bare et mikrokosmos af den episke saga,
der omfatter alle Jordens oceaner.
Den indviklede, naturlige balance,
der holder Echos lille, isolerede rev sammen,
er den samme balance, der holder alle havsamfund i live og sunde.
Både Fluke og Echo
sætter deres lid til deres bemærkelsesværdige, store familier
for at kunne være trygge, i sikkerhed og for at overleve.
Og nu er de nødt til også at sætte deres lid til os.
Deres verden er vores verden.
Tekster af: Vibeke Petersen