Downloaded from YTS.MX
Nevěřili byste, jak málo legrace si užijete, když točíte komediální pořad.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je to neuvěřitelné. A nikdo neříká, ať si to užívám.
Než jsem vyšel na pódium, poslední, co jsem slyšel, bylo:
„Nepodělej to.“
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Až z Berlína k vám dorazil:
Felix Lobrecht!
Je to tak.
Je to přesně tak.
Líbí se mi tenhle prostor. Tohle divadlo jsem si speciálně vybral.
Podle mě je úžasné. Na mě až moc.
Mám-li být upřímný.
A na vás taky. Bez urážky.
Třeba k těmhle varhanám by se nikdo neměl přibližovat.
Je to ostuda, že jsme tu.
Je to moc hezké.
Tam nahoře máte hrozný místa.
Asi bych s vámi neměnil.
Támhle nahoře jsou lidi, co mají první rande,
ten chlap ji sbalil větou: „Mám lóži na Felixe!“
A bum, už tam sedí.
„Jo, bylo to bezva představení.
Necítím nohy. Jednou jsem ho skoro celýho viděl.
Chceš píchat hned, nebo kdy?“
Bože.
Je to tu moc hezký.
Jestli mě něco štve, tak postižení.
Ne proto, že jsou postižení. Za to nemůžou.
Většinou.
Je to tak.
Když se napijete a chcete udělat dojem na holku
tím, že pojedete na motorce na zadním kole, úplně na šrot,
a ta motorka vám přistane na prsou a zůstanete chromí…
… pak bych asi řekl,
že jste částečně zodpovědní.
Nemuselo se to stát. Nebylo to nutné.
Ne, vážně, štve mě parkování pro postižený.
Proto mě štvou i postižení.
Myslím, že tohle platí pro většinu lidí.
Většina lidí to sice nevyleze vykládat na jeviště,
ale podle mě to parkování štve každýho.
A nedělá jim to dobrou pověst.
Jste v autě, chcete domů a nemůžete zaparkovat.
Patnáctkrát objedete blok. Prostě jen chcete domů.
Čůrali byste, až byste brečeli.
Takže brečíte moč a konečně uvidíte volné místo.
Hurá! Jste štěstím bez sebe, jedete tam a… „Krucifix!“
Vyhrazeno pro invalidy.
Pak si samozřejmě každý říká:
„Ty invalidi jsou zatraceně všude!“
Není to sice příliš hezká myšlenka, ale máte ji tak jako tak.
Nikdo přece nebude jezdit čtvrt hodiny kolem bloku s plným močákem,
aby nakonec našel volné místo - hurá!
… a pak mu došlo, že je vyhrazené pro handicapované
a pomyslel si: „No ano, inkluze je důležitá.
Jen tak dál!“
Ne, řeknete si: „No tak nejezdi autem, kriple!
Chci zaparkovat!
Některý lidi musí jít z auta domů po svých.
Každej nemá kolečka jako ty.
Ne, já chodím po svejch!
Zatracený invalidi!“
Koukněte, co se mnou parkování pro invalidy dělá.
Jsem… prakticky bezohledný prořezávač
pneumatik invalidních vozíků.
Vyhrazená místa pro invalidy jejich image moc nepomáhají.
Já chápu, že je to důležitý.
Tedy pro ty invalidy, ale…
Parkování pro invalidy je tak trochu i nástroj,
který jim celkem slušně zavírá dveře do života neinvalidů.
„Haló! Já jsem tu taky.
Jsem vozíčkář Walter!“
„Čau, jsem rychlonohej Felix. Sbohem!
Chci zaparkovat!“
Taky si myslím, že podíl parkovacích míst pro invalidy,
počet vyhrazených míst pro ně vůbec neodpovídá realitě,
počtu skutečně invalidních jedinců.
Jinak by nebyly pořád prázdný.
Jsem z toho na prášky.
Když tam přede mnou někdo parkuje, vždycky si říkám:
„Kdybys nepřišel aspoň o půlku páteře…
tak volám poldy.“
Protože jsem slaboch,
protože nemám dost empatie, abych to pochopil.
Nemám moc zkušeností se zdravotně postiženými.
A to bude asi celý ten problém. Chybí mi perspektiva.
Asi by opravdu pomohlo zlepšit vztahy mezi námi,
kdyby probíhala skutečná vzájemná debata.
Opravdová debata.
Nebo třeba den otevřených dveří pro handicap.
Anebo zážitkový den s postižením.
Abychom se dokázali vcítit.
Do abecedy postižených.
Od „A“, což je: „Ale do pytle, nemám nohy!“
Až do „Z“, jako „Zatraceně! Potřebuju povolení pro výstavbu vozíčkářské rampy!“
Nedávno jsem o tomhle mluvil na vystoupení v Trevíru.
Najednou jeden člověk na vozíku opouští sál,
před pódiem, dává najevo svůj postoj.
Všichni ho vidí.
Naprosté ticho. Všichni na mě zděšené zírají.
„Bože, tak tohle přehnal.
Nechal se unést. Trapas!“
Vážně jsem se styděl.
Zrudl jsem a začal sebou tak podivně škubat.
„Ale bylo to vtipný, ne?“
Chtěl jsem udržet atmosféru.
Tak jsem skákal jako klaun.
Pět minut nato jede zpátky se slovy: „Pardon, potřeboval jsem čůrat.“
Tak si říkám: „Fakt skvělý načasování.“
Po představení jsem mu propíchal gumy.
Vlastně jen jednu.
Hashtag…
Ale jinak má takový vozíček smysl.
No ne?
Pokud nemůžete chodit…
Jinak teda ne.
Jinak je to jen křeslo s kolečkama.
Jestli nemůžete chodit, vozík je prima.
I chodítko je prima.
Ale znáte takové ty věci,
co vypadají jako chodítka, ale nemají kola?
Takové ty…
Nevím, jestli to nějak pomáhá.
Je to, jako když nutíte člověka, co sotva chodí,
aby s sebou pořád tahal malou komodu.
„Tohle musíš tahat s sebou. Udělá ti to dobře.“
„Jo, jasně.
Ale je to těžký, moc těžký!“
Asi proběhla schůzka designérů, kde tahle věc byla nejlepší volba.
Až člověka napadne: „Jaké asi byly alternativy?“
„Můžeme jim přivázat na krk řetěz s kamenem na konci.
Něco jako…“
Jen abyste věděli, v téhle chvíli se můžete smát čemukoli, co řeknu.
Jsou to jen vtipy. Máte povoleno se smát.
Žijeme v době politické korektnosti.
Vždycky je někdo, kdo volá „diskriminace“.
A mnohdy má i pravdu. Ale tady jsou to jen vtipy.
Jen pro klid duše:
Probral jsem každý jeden vtip s komediální policií.
Tvoří ji Xavier Naidoo a Kollegah.
Nikdo neprojevil obavy.
Jo, takže…
Smíte se smát všemu.
Když jsme u toho… Židi…
Jen žertuju.
Přijde vám to vtipný?
„Myslím, že nejvtipnější byla ta část, kde se napil.“
Víte, kde vám by se líbilo?
V baru.
„Hele, dal si i pivo! Nejlepší večer!“
Jen malý vtip jako příloha.
Znáte takové ty puberťačky?
Holky, co říkají: „Hele, věk je jen číslo!“
A přitom si myslíte: „Jo, co mě pošle do basy.“
Hodně důležité číslo.
Můj kamarád má jedno pravidlo:
„Felixi, bacha, ať ten věk začíná dvojkou.“
A pak dodává: „A ať je to dvouciferný číslo.“
Je mi 31.
To už je let, 31. Díky.
Třicet jedna. Jednatřicet, to není žádná legrace.
Například když vám ve 31 letech chodí pošta,
nikdy to nejsou dobré zprávy.
Nedostáváte už dopisy od babičky s 10 eury uvnitř.
Když vám je 31, má vaše babička demenci.
A jde na nervy vám i vaší sestře Sashe.
„Sasho, co je s tím bazénem?
Co je s tím bazénem?“
„Jakým bazénem, babi?
Dej mi peníze a sklapni.
Už musím jít.“
„Sasho?
Sasho!“
Ve 31 letech není pošta nikdy dobrá zpráva.
Třicet jedna je hrozně nudný věk.
Máte pocit, že už jste všechno dělali.
Teď už se jen všechno opakuje. Nuda.
Jako dítě zažíváte každý den něco nového.
Všechno je nové a vzrušující. Denně se učíte něco nového.
„No ne, strom! Co bude dál?“
Ve 31 máte všechno za sebou. Žádné „poprvé“ vás už nečeká.
Váš první sex. První píchlá pneumatika.
První přepadení, vražda, sražení autem a úprk.
Všechno máte za sebou.
Už to bude jen opakování.
Je to nudný věk.
Proto mi nedávno vážně udělalo radost, když jsem zažil další poprvé.
Prakticky poprvé ve svém životě…
jsem měl v obýváku vránu.
Je to divná situace, když jedno ráno přijdete do obýváku,
nečekáte, že tam uvidíte vránu, a ona je tam vrána.
Trapná situace.
Tak trapná, jako…
Chcete otevřít okno dokořán,
ale je nastavené na větračku.
Takže se stane tohle… A pak…
stojíte pod tím oknem jako pitomec
a bojíte se o život.
To celé krát čtyři.
To je vrána v obýváku.
Ta vrána byla pitomá.
Chtěla se dostat ven, ale nalétávala do zavřeného okna.
Znovu a znovu.
Propadla panice a všechno rozbíjela.
Bylo to hlasitý a budilo mě to.
Jdu takhle rozespalý do obýváku a říkám si…
„Ne.
Ne, tohle nechci.“
Nevěděl jsem, co dělat. Neměl jsem zkušenosti s vránama v bytě.
Povídám vráně: „Prosím vás, pane, odejděte!
Vypadněte prosím z mého bytu!“
Ale vrána jen…
Pak jí říkám anglicky: „Prosím vás, odejděte!
Pane, nechci vás ve svém bytě!“
Pak jsem si všiml, že tam vrána přišla balkónem.
Tak jsem se složitě vydal na balkón
a otevřel dveře dokořán.
Pak tam tak stojíte,
jednatřicetiletý, na balkóně,
v sedm ráno, v boxerkách.
S poloviční erekcí.
To není tou vránou.
To ta radost, že je ráno.
Tak tam tak stojím
a pitomá vrána dělá obloučky po bytě.
Kdykoliv se přiblíží ke dveřím…
„Ne, pane, prosím,… Tímhle směrem!
Musíte tímhle směrem!“
Vrána si ale řekla „Ne.
Co takhle předsíň?“
A pak ta vrána zmizela v předsíni.
Tak si říkám: „Jo, je to tady.
Zcela nová situace.
Teď budu žít s vránou.
Tohle je teď má nová osobnost.“
Mám za nájemníka pitomou vránu.
Takže vranájemník.
Jen jsem tam tak čekal.
Čekám, mrznu, je zima.
Příšerná zima.
Schovávám penis před sousedy.
O dvě hodiny později vyletěla vrána ven.
Dívám se, jak ta potvora letí pryč, a říkám si:
„To zvíře nemá žádné způsoby.
Přiletí, bez pozvání, nepozdraví, vůbec nic.
Dělá hrozný hluk a všechno posere.
Vůbec se neumí chovat.
Taky k tobě nelezu
a neseru ti tam.
Vráno pitomá.
Běž vážně do prdele.“
Ale vážně, ať jde do prdele.
Nebo ať si vleze do tý svý, vraní pernatý prdele.
Viděli jste ve zprávách ty hrozné záběry
nějaké ropné skvrny
a u ní racci s ropou všude po křídlech?
Smutný obrázek, vždycky to vypadá stejně.
Tak tohle přeju tý vráně.
Nedávno se mi někdo pokusil vloupat do domu.
Slyšel jsem to.
Nevěděl jsem, co dělat.
Pak jsem volal na policii.
A ty parchanti…
mi to nebrali.
Bylo půl druhý, sobota ráno, v Berlíně,
seděli si všichni pěkně na stanici a říkali si:
„Tohle nezvedáme.
První, kdo to zvedne, je ten největší kretén.
Jestli je to důležitý, zavolaj znovu.“
Zůstal jsem v té situaci sám. První dveře padly.
Mám dvoje, protože jsem bohatý.
Za těmi druhými už je můj byt.
Musel jsem něco udělat.
Tak jsem přiběhl ke dveřím a podíval se kukátkem.
Dva kluci v kapucích.
Nevěděl jsem, co udělat.
Tak jsem zaklepal na dveře.
Ve svém vlastním domě…
jsem zaklepal na dveře zevnitř,
abych jim ukázal, že tam někdo je.
„Nevím, jestli vás to zastaví,
ale měli byste to vědět.“
Klepal jsem jako o život.
Kluci utekli.
Tak mě napadlo, že jsem je zahnal klepáním.
S klepáčem si nezahrávejte.
Netušil jsem, jestli se nevrátí s lepším vybavením.
Tak volám na policii.
Po čtvrtém zvonění to zvedli.
O 20 minut později jsou u mě.
Dva policisté.
Jeden byl starý a vyzrálý, druhý mladý.
Asi v mém věku. Pořád na mě kouká a pak říká…
„Vy děláte takovou tu satiru.“
Tak si v duchu říkám: „Hochu, tohle je neprofesionální.“
A jsem v boxerkách.
Nebudu předvádět prstem pistoli.
Teď není vhodná doba.
Kladli obvyklé otázky. Tedy ne, že by to někam směřovalo.
Ale když už jsme u toho…
Přemýšlel jsem o popisu podezřelých.
Pro přehnaně politicky korektní levičáky musí být divné,
když se stanou obětí zločinu
a musí popsat pachatele.
No…
„Nezáleží přece, jakou měl barvu vlasů.
Národnost? Byl to člověk, jasný?
Z vašeho černobílého myšlení je mi nevolno, jak běloch?
To snad není pravda.“
Pro poldy je to dost otrava.
„Zase jeden otravnej hipster.“
Já takový nejsem. Já…
Když se mě policista zeptal:
„Pane Lobrechte, jak vysoký byl pachatel?“
Říkám: „Byl to Turek!“
„Ano, ale jak byl vysoký?“
„Jak vysoký? Jako Turek!
Jako šestnáct kebabů!
Menší než Němec, vyšší než Číňan. Turek!
Musíte ho dostat!“
Změnilo mi to život.
Tahle drobná zkušenost stačila, aby změnila mé základní postoje.
Hned pak mě napadlo: „Potřebuju zbraň.
Musím pár těch hajzlů sejmout!
Chci bouchačku.“
Normální zbraň jsem nesehnal.
Tak jsem si pořídil poplašňák.
Vzduchovou zbraň se slepýma.
Jen dělá rámus.
„Ruce vzhůru, nebo bude rámus!
Nic vám nehrozí, ale bude tu pořádný kravál!
Já mám špunty v uších! Prevence!“
Poplašná pistole, prcek.
Mám ji vedle postele.
Jak se někdo zase bude chtít vloupat,
půjdu se svou poplašnou pistolí ke dveřím.
Nejdřív zaklepu.
Když to nebude stačit, otevřu je dokořán
a budu tam stát se zbraní.
Takový je plán.
A můj plán…
výrazně spoléhá…
na to, že to bude stačit.
Nejsem připravený na velký odpor.
Jsem připravený, že řekne: „To je stejně jen hračka.“
Na to jsem připravený. Řeknu: „No tak schválně, ty šmejde!
Vyzkoušíme si to!“
A pokud vážně půjde blíž, řeknu:
„Jen blafuju. Pojď dál.
Cennosti jsou tamhle. Máš hlad?“
Poplašňák není žádná zbraň.
Nemám na zbraně štěstí.
Jako dítě jsem byl vždycky ozbrojený.
Vážně.
Jsem z berlínského Neuköllnu. Tak trochu Harlem.
Jsem z Neuköllnu.
Byla to čtvrť plná ozbrojených dětí.
Každý desetiletý měl nůž.
Pořádný nůž. Na zabíjení.
Žádný kapesní nůž.
Pořádný nůž s čepelí dlouhou jako jejich ruka.
Nůž.
Všichni kolem mě měli zbraně, tak jsem ve 12 chtěl nůž.
Pořídil jsem si motýlka.
Znáte motýlka?
Je to třídílný nůž. Otevírá se rukojetí.
A takhle se zavře.
Můžete si s ním hrát.
Je to zábava.
Je zábava ho otevřít. Pak někoho zabijete.
Pak je zábava ho zavřít.
Skvělý vynález!
Nejdřív zábava, pak vražda.
A pak zase k zábavě.
Pořídil jsem si motýlka.
Měl jsem jako dítě strategii, že když se octnu v nebezpečí,
musím vytáhnout nůž a neskrývaně si s ním hrát.
Aby všichni věděli, že ten Němec je ozbrojený.
Čtyřicet kilo, se kterýma si nechcete zahrávat.
To byl můj trik.
Pak jsem jednou seděl sám v metru.
Nastoupili čtyři kluci.
Přestaneme chodit kolem horké kaše. Turci.
Seděli naproti mně a zírali na mě.
Tak si říkám: „Jo, jdeme na to.“
Začal jsem si hrát s nožem. Snažil jsem se vypadat jako magor.
Hoši se postavili přede mě a povídají:
„Ukaž.“
Dal jsem jim ten nůž.
Sebrali mi ho.
Seběhlo se to za čtyři vteřiny.
Nebylo na co klepat.
Ukradli nůž, který mě měl chránit před okradením.
Nemám štěstí na zbraně.
Musím se napít.
Vyschlo mi v puse.
Mám tam sucho jak ve vagíně.
Jak tohle vůbec vzniklo?
„Mám sucho ve vagíně.
Neuvěřitelné, jak mi vyschla!“
To je velmi zvláštní problém.
Vlastně je to výlučně ženský problém.
Což zní až sexisticky.
Ale vážně, suché vagíny jsou stoprocentně jen ženský problém.
A nepřímo to trápí i muže.
„Nemůžu s tebou spát, má vagína je moc suchá.“
No tak se napij.
Na zdraví.
Třeba to pomůže.
Mohlo by to pomoct.
Nic tím nezkazíte.
Když dostanete do ženy H2O,
sušší už nebude.
S vtipy o vagíně se daleko nedostanete.
No vida, zabralo to.
Vážně.
Je promazáno.
Jako fakt.
Odkapává mi z kundičky.
Každopádně je mi 31 a na ten věk se necítím.
Být starý není takové, jak jsem si to jako dítě představoval.
Necítím se starý, dospělý a vyzrálý.
Nemůžu uvěřit, že je mi 31.
Nelžu. Jsou na to záznamy. Nejsem žádný uprchlík.
Není třeba mi měřit kosti a tak.
Moji přátelé se všichni chovají na svůj věk.
Vážně vypadají jako dospělí.
Přepínají do režimu rodiny,
žijí s přítelkyněmi, mají děti.
Můj kámoš José má první dítě.
Teda ne on.
Jeho přítelkyně.
Zas takový levičák není.
Drží se starých genderových rolí.
„Poroď mi syna, ženo!
Teď to ukliď. Mám hlad!“
Prostě ženský.
Mají úplně jiný cit pro pánev na smažení.
Drží koště naprosto jinak než my.
To se nedá naučit.
Takže José bude mít první dítě.
A budu upřímný, na tohle nejsem připraven.
Nejsem připravený na to, že José…
bude mít brzy první dítě.
Taky to na mě může mít vliv a to já nechci.
Bojím se, že budu muset něco udělat.
V určité chvíli tady to mimino bude
a vy se na něj budete muset jít podívat.
A nějak na ně zareagovat, ale nevím jak.
Prostě je to mini José.
Už ten velký je podle mě ošklivý.
Všichni budou nadšení. José mi to dítě bude strkat.
A já ho nechci.
Ale budu si ho muset vzít.
V takových situacích nemůžete odmítnout.
Děsivé.
Je to na mě moc zodpovědnosti.
Jestli mi José dá své dítě, jako kdyby říkal:
„Hele, Felixi, tady je to nejdůležitější v mém životě.
Je to křehké. Jeho zdraví je zcela ve tvých rukou.
A všichni tě sledujeme.“
To mě děsí.
Bojím se, že se stane tohle.
Co vy na to?
Může se to přece stát.
Je to lidský, co s tím?
Prostě…
Trapný.
Normálně odejdete, aby si vás nikdo nevšim.
Kruci, ještě jsem na to šláp!
Pardon!
Děsí mě to.
Jak nejbezpečněji držet dítě?
Jaký je oficiální úchop?
Instinktivně bych popad dítě, jako když kočka drží mládě.
Za krk, jako…
Budu upřímný.
Zodpovědnost, kterou vyvolává bezmocný malý tvoreček,
mě děsí natolik…
až cítím svírání v prsou.
Jako když jsem tuhle viděl mladou matku
s malým dítětem na ulici a…
No, „mladou matku“, myslím „mladou“ tak jako „my“.
Ne jako „v rozpuku“ mládí.
Nebylo jí devět. Prostě…
Jen mladá matka se svým mrňavým dítětem.
A to dítě už chodilo.
Nevím, jestli to bylo neobvyklé, že to dítě už chodilo.
Nevím, kdy děti začnou chodit. Za den? Nemám tušení.
Je to jedno. Prostě… Ten malej uměl chodit.
Ta matka to své dítě držela za ruku…
A to dítě udělalo tohle, vytrhlo se.
A potom…
Utíkalo.
Začalo utíkat jako malý dítě.
Doopravdy, utíkající dítě…
Na tohle se nemůžu dívat.
Ale když už to vidím, napadají mě dvě myšlenky.
Zaprvé:
„Kam tak pospícháš, kamaráde?“
Je ti rok, člověče, nemáš žádné schůzky,
kvůli kterým bys musel opouštět mámu, tak o co jde?
Potřebuješ přeparkovat tříkolku?
„Jo, stojí na šikmo na parkovišti pro postižený.
Ať si kriplové trhnou.
Budu si parkovat, kde chci. Jsem mimino, ty vole.
Co s tím asi uděláš?“
Mimina si parkujou, kde chtějí.
Mimina si obecně dělaj, co chtějí.
Na mimina zákon nemá, protože jsou roztomilý.
A mimina to moc dobře ví.
„Vykadím se tady na podlahu a máma mi dá ještě pusu.
Jsem mimino.
Šáhnu si tvý starý na kozy. A co jako?
Co má bejt? Jsem mimino.
Jsem mimino, ty vole.
Šáhni na mě a uvidíš, co se stane.“
Takže má první myšlenka, když vidím běžet dítě.
Je to dlouhá myšlenka. A…
A má druhá myšlenka je, že se neopovážím podívat, kam to dítě běží.
Vždycky se bojím, že budu svědkem něčeho hroznýho,
když se na tohle koukám.
Vždycky si to říkám. No a pak…
Vždycky to zvedne ruce. Je to blbý.
Neví to, že se při běhu ruce zvedat nemusí.
Vypadá legračně, a dělá svým rodičům ostudu.
A pak zrychlí, protože neví, co to ta rychlost je.
Nedokážou to ovládat.
Není pochyb, že běžící dítě upadne.
Jen se nabízí otázka, jak ošklivě.
A v Berlíně otázka nezní, jestli spadne na něco nebezpečného,
ale jak nebezpečné to bude.
Rozbitá láhev, případně rozpálený cigaretový špaček…
z běžícího dítěte je během chvilky hořící dítě.
Antiperspirant…
Tak teď to teprve hoří pořádně.
Vyhlídka na to, že běžící dítě umře, je asi 50 %.
Takže běžící dítě můžete považovat za živé i mrtvé.
#Schrödingerovo dítě.
Jakmile se vám rozeběhne batole, můžete začít přemýšlet,
jestli máte doma pořád tu krabici od bot.
Anebo tu malou tašku z H&M.
Nebo velkou svačinovou krabici.
Jo, dal jsem mimino do Tupperware...
Štve mě, že všichni mí kamarádi jsou už tak dospělí,
nebo to aspoň předstírají, a já ještě ne, takže…
Dělejte si to svoje. Já si budu užívat života.
Považuju se mezi kamarádama za posledního superpohodáře.
Pořád srdcem mladý.
Ale myslím si… Musíte být opatrní, protože si myslím…
… že existuje tenká hranice mezi „srdcem mladý“
a „zastydlou pubertou“.
Existuje tenká hranice mezi „S tím chlapem je fajn někam vyrazit!“
a „Cože? On chce být pořád rapper?“
Obávám se, že za deset let budu ten, co má zastydlou pubertu.
Mí přátelé budou mít rodiny, žít na předměstí a trávit dny v práci.
A já? No…
Budu pořád pít, asi tak třikrát týdně.
A pak najednou budu hledat nějaký nový kamarády na chození ven
a najdu si pár lidí, co budou o dost mladší než já.
Pár pitomých vysokoškoláků, co žijou pohromadě v jednom bytě,
kde musíte znát spoustu triků, aby vám fungovaly spotřebiče.
Jako: „Můžu si udělat kafe?“
„Jo, vem si nůž na chleba…“ „Na co budu potřebovat
nůž na chleba?“
„Opatrně. Jen vraz rukojeť toho nože
mezi nádržku na vodu a kávovar,
stiskni tlačítko,
počkej, až to dobliká…
Vytáhni ten nůž!“
Nebo: „Vy máte rozbitej záchod?“ „Ne, proč?“
„Protože nesplachuje.“
„Neotočil jsi kohoutkem na balkóně, že ne?
Když otočíš kohoutkem na balkóně, můžeš normálně používat záchod.
Ale pak ho hned zavři, jinak by Lena neotevřela okno.“
Na mě dospěli moc rychle.
Neměl jsem aklimatizační fázi, abych dospěl s nima.
Připadalo mi, že to bylo
z vteřiny na vteřinu, jako by se všichni kámoši domluvili: „Už jsem dospělý.
Odteď je má bunda nepromokavá.“
Připadalo mi, že jsme v jednu chvíli stáli v klubu,
kamarád Russi se pozvracel
a pak povídá: „Hele, kámo,
dáme další vodku s Red Bullem.
Anebo tam hodíme ještě pivo.“
A aby mě dostal do nálady,
dělá takový ty slintavý zvuky s tím zbytkem zvratků v puse.
Jako: „Jen si hezky cucni piva…“
Tohle jako by bylo v jedný vteřině a v tý další
už mě zve na večeři do svého domu na předměstí.
Je úterý 17.00 hod.
A on otvírá dveře a má připravený vtip:
„Nic si od vás nekoupíme.“
Prostě…
Takovej ten taťkovskej vtip: „Nic si od vás nekoupíme.“
„Chlape, uhni, je mi zima.
Pusť mě dál. Co je to s tebou?“
Někdy se děsím, že jde o náhled do mý budoucnosti,
že je to jen otázka času,
než otevřu dveře já sám s veselou replikou na rtu.
„Tohle jsme si ale neobjednali, ne?“
A budu dělat tohle,
protože takhle nějak to přece mladí dělají.
Když to budete dělat dlouho, dostanete křeč.
To mě děsí.
Upřímně řečeno už vnímám příznaky stáří. Jsem si vědom…
Jsem si vědom svého pomalého rozpadu.
Najednou mi zešediví vlasy…
Ale ne tak parádně, jak to má George Clooney.
Spíš jako: „Ty máš AIDS?“
Šedivý vlasy, jo…
Po panáku budu mít šest dní kocovinu.
Začínám ctít tradice.
Začal jsem řešit věci, co mi byly vždycky ukradený.
Někdo mě nepozdraví a já mám zkaženej den.
„Je mi líto, co se právě stalo.“
Na Berlíňana začínám příliš lpět na tradicích.
Je to zvláštní, protože jsem vyrostl v Berlíně, s tím vším kolem.
A teď jsem na Berlín příliš konzervativní.
Nechápu berlínský techno, extázi, hepatitidu.
Tyhle berlínský věci.
Co přitáhli turisti, hipsteři a přistěhovalci.
Jako třeba: „A pak začali
normálně bubnovat uprostřed ulice.
To je typicky berlínský.“
A já si myslím: „Ne, to je rušení veřejnýho pořádku, blbečku.
Je to nahlas. Je to otravný.“
Na Berlín jsem opravdu moc velký konzervativec. Když jdu do krámu
a cestou tam vidím, jak někdo za denního světla
kadí na ulici,
jsem znechucen.
Na to jsem taky velký konzervativec.
Nesnesu to.
Nevím, co s tím.
Nakonec volám policii, protože si nejsem jistý…
„Nevím, jestli vás to zajímá, ale s lítostí vám oznamuji…“
Příliš konzervativní.
Nedávno jsem viděl muže, který štěkal.
Prostě štěkal jako pes.
Dospělý chlap, postavil se přede mě a…
„Tady Felix, je tu chlap, co štěká.“
Ten vágus se mi díval přímo do očí, měl prázdné oči, bez života.
Hnusnej štěkající vágus.
A „vágusem“ nemyslím bezdomovce.
To jsou dvě různé věci.
Ano, nikdo z nich nic nemá, ale…
Není to to samé.
Jen tam tak stojíte a štěká na vás.
Super naštvanej,
ale netuším, co dělat. Je to nová situace.
Co vy na to? „Přestaň prosím štěkat, kámo.
Dost. K noze!“
Anebo mu hodíte klacek, aby odběhl.
„Hodnej!“
Na tohle už jsem starej.
Na štěkajícího chlapa.
To je tak pro gaye.
Ale pro mě už ne.
Někdy si přeju být gay.
Nejsem gay, ale občas si přeju být.
Nebo možná bi, pro začátek.
Jen abych si to zkusil.
V mé omezené heterosexuální představivosti je úžasné být bi.
Být bi značně zvyšuje okamžitý počet potenciálních partnerů.
Když skončíte ve 4 ráno v nějakým mizerným klubu, neříkáte si:
„Kruci, jsou tady jen chlapi. Padáme.“
Místo toho si pomyslíte…
„Bude pařba!
Dám si s chlapama pivo.
Pivo a klobásky.“
Nemám tušení, proč mě v souvislosti s tím napadly klobásky.
Prostě se rád družím s vysokýma chlapama. No a?
Vlastně ani nechápu, jak může mít někdo nerad gaye.
Jasně, točí se to kolem AIDS.
Tak trochu vás to může zabít, ale…
Dělám si legraci. Proč nemáte rádi gaye?
Cizinci? To chápu.
Něco v tom smyslu: „Máme různé názory a ty jejich jsou špatný a pitomý.“
Anebo chápu aspoň tenhle argument.
„Uprchlíci mi snědli babičku.“
To je hanba!
V tomhle má pravdu. Taky bych byl naštvanej.
Dokážu to chápat. Nedokážu to brát vážně, ale…
Nebudeme si nic nalhávat.
Nikdo z nás není…
izolovaný od všech těch rasistických zdůvodňujících replik,
protože v těchhle strukturách vyrůstáte všichni.
Musíte se zamyslet nad svým chováním a zkusit se chovat lépe.
Asi se tu všichni považujete za liberální a otevřené.
Já jsem liberální a otevřený.
Ale…
Tohle je pro vás.
Co to bylo?
Zní to, jako když škrtíte psa.
Zvláštní, některé druhy smíchu vyniknou víc.
Některé druhy jsou tak četné, že je tak nějak třídím.
Například jeden smích, který všichni znáte,
označuju jako „prase“.
Je to tohle…
A pak je ještě jeden, co víc vyniká, říkám mu: „rakovina plic“.
To je tenhle…
Stlačíte vzduch
těsně za nádorem.
„Jo, bavím seee!“
A už mi krvácí z nosu.
Myslel jsem, že znám všechny smíchy.
Ale tuhle jsem měl v pořadu ženu,
jejíž smích mě naprosto rozhodil.
Tahle žena se smála, jako kdybyste něco psali do chatu…
a Siri vám to četla zpátky.
Dělala tohle…
Tak si říkám: „Co to s ní je?“
Umím si představit, jak kašle: „Kašel, kašel, kašel.“
Nevyměnili jste si místa?
To byl fofr.
Rychlí jako Hitler.
Nemám ponětí, jestli byl Hitler rychlý, ale…
Ale co, nebudeme mu to upírat.
„Jistě, nadělal spoustu ošklivých věcí, ale byl rychlý.“
Rychlý Hitlouš.
Zní to jako zlevněná jízda v lunaparku Bunkerland.
Zcela souhlasím, že jak stárnete, čas ubíhá rychleji.
Za poslední tři nebo čtyři roky mi to fakt došlo.
Takhle dlouho dělám tuhle práci.
Když se ohlídnu, poslední tři nebo čtyři roky vypadají jako týden.
Čas kolem mě proletěl a…
Ty poslední tři roky proběhly fakt hezky.
Byl jsem docela úspěšný, kariéra šla nahoru, prostě bomba.
A teď jsem už i trochu slavnej.
Nechci se vytahovat, ale… Je to pravda a…
Nejsem celebrita.
Nikdo přede mnou nerozvine červenej koberec, ale…
S přimhouřenýma očima bych mohl účinkovat v pořadu Dnes večeříme u…
Stál bych tam, utěrku přes rameno…
„Díky za otázku, pane moderátore, na téma aceto balsamico.
Mám k němu veselou historku.“
Tak takhle jsem slavnej.
I s tou svou drobnou slávou zažívám věci, co jsou naprosto absurdní.
Což mě nutí přemýšlet, jaké je být opravdu slavný.
Nedávno jsem byl na cestě do klubu.
Stojím na ulici, čekám na taxík, když tu přijede nějaké auto, zastaví a zatroubí.
Otočím se a oni to poldové. Policie.
Otevřeli okno a jeden z nich povídá:
„Hele, Felix Lobrecht!
Tebe znám!“
Už jsem byl nalitej, tak povídám: „Policajti, vás já taky znám.“
„Jak je? Kam máš namířeno?“
„Jedu do jinýho klubu.“
„Naskoč, svezem tě.“
Otevřeli mi dveře, vlezl jsem dozadu…
V autě byli tři. Dva vepředu, jeden vzadu.
Asi by bylo divný, kdyby všichni seděli vepředu.
Mačkali by se.
Sednu dozadu, řeknu, kam mám namířeno,
a řidič povídá…
„No tak můžem frčet. Dáme majáček. To je rychlejší.“
A pak jsme proletěli stovkou městem, na každý červený
ještě pustili sirénu a šlápli na to.
A já říkám: „Hele, kluci,
to je od vás moc hezký,
ale copak vy nemusíte pracovat?“
„Ne, žádnej problém.
Chceš si střelit z bouchačky?“
Při své práci se o Německu hodně dozvím, protože dost cestuju.
Nedávno jsem měl vystoupení v Saarbrückenu.
Zábavná fakta o Saarbrückenu...
Adolf Hitler...
a Joseph Goebbels
byli čestnými občany města až do roku 2001.
Do roku 2001.
Přetáhlo se to o pouhých 56 let.
A pak si někdo řekl: „No, asi bychom měli…“
Když Zlatko vyhrál Velkého bratra,
Adolf Hitler byl stále čestným občanem města.
Menší zpoždění.
Jsem pořád na cestách. Byli jsme v Ludwigsburgu.
Pro ty z vás, kteří to neví,
Ludwigsburg je malé univerzitní město nedaleko Stuttgartu.
A zjistil jsem, že v Ludwigsburgu žijí jen samé ženy.
Univerzita nabízí předměty, které zřejmě studují jen ženy.
Něco kolem pedagogiky. Nemám tušení.
Takže tam byly jen ženy.
Měl jsem představení a obecenstvo byla jedno obrovská koza.
Jedna, kymácející se…
Nebyla to hezká koza… jak jsem říkal,
byly to budoucí učitelky.
V Ludwigsburgu žijí jen ženy.
Což je vtipné, protože pár dní předtím jsme byli v Cáchách.
A v Cáchách jsou jen chlapi.
Cáchy jsou jeden velký pták.
Je tam velká technická univerzita a na ní jen chlapi.
Po představení ke mně přišel nějaký student a povídá:
„Ahoj, Felixi, to jsem zase já.“
Celkem komické, protože jsem ho nikdy neviděl.
„Ahoj, Felixi, to jsem zase já. Chtěl jsem jen říct,
že jak jsi tuhle říkal, že jsou tu jen chlapi,
tak velmi upřímně přiznávám, že je to pravda.
Tady v Cáchách, když jdeš ven
a kolem jedný ženský je míň než deset chlapů,
je velmi rozumný stoupnout si do fronty.“
Cáchy se anglicky řeknou „Me Too“.
V Cáchách je každý večer Silvestr v Kolíně nad Rýnem.
A taky mě napadlo…
Napadlo mě, že by Cáchy a Ludwigsburg mohly nějak spolupracovat.
Třeba něco jako družební města, co organizují autobusové zájezdy…
a tímhle způsobem by vozili hromady nevybouřených studentů techniky
z Cách do Ludwigsburgu,
aby mohli ojet pár holek z prváku.
Jen takovej nápad.
A pak se sejdou v klubu,
s logaritmickýma pravítkama…
a budou tančit německý tanec.
Německý tanec je totéž jako když se modlí islamisti.
Hodně se změnilo.
Má osobní situace se za poslední tři roky taky změnila.
Poprvé v životě mám peníze.
Nikdy jsem je neměl, teď ano.
A peníze… to je paráda.
Vřele doporučuju.
Peníze můžu doporučit.
Cože?
Kolik je hodin?
Podle mých Rolexek za 42 000 eur
je těsně po… Jo, dobře se mám, díky za optání.
Někdo za mnou přišel a povídá mi: „Líbil se mi ten pořad,
ale tvoje hodinky mě celou dobu oslňovaly.“
Tak mě napadlo: „No jasně, to je ten problém. Oslnil ho luxus.“
Víte, co se říká: „Víc peněz, víc problémů.“
To není pravda. Je to lež.
Rozdíl mezi bohatstvím a chudobou je, že jedno leze fakt na nervy.
„Felixi! To není fér!“
Pardon, já opravdu nemluvím řečí chudých.
Nechci, abyste měli dojem, že jen tak bezmyšlenkovitě rozhazuju.
Snažím se nakupovat zodpovědně.
Zrovna jsem si koupil oboustrannou bundu Gucci.
Dvě bundy za cenu 14.
Ne, peníze jsou dobrý.
Ale peníze lidi mění, to mi došlo.
Peníze změnily mého bratra.
Brácha je manažer mých turné. Na cestách pořád se mnou.
A moje peníze fakt mýho bráchu změnily.
Z mýho bráchy se přes noc stala fajnovka.
Řekne třeba: „Felixi, už tohle dělat nebudeme, že ne?
Prostě ty malý chudáčky nech na pokoji, jo?“
Můj bratr už je taková fajnovka, že ve městech, kde vystupuju,
většinou bydlíme v těch nejlepších hotelech.
Bráchovi nestačí ubytovat se v pětihvězdičkovým hotelů.
Brácha se rozhlídne,
vydá se na obhlídku…
A šťourá. Pořád do něčeho šťourá.
Často třese nábytkem.
„Podívej, tady se to viklá, ne?
Trochu ošuntělý.
Nevím, jestli tu můžu spát.“
Můj brácha vrčí na nábytek.
Z bráchy se stal otrava.
Ráno běžel k místnímu pořadateli s hrnkem kafe v ruce a povídá…
„Vy.
Pojďte sem.
Jen se chci zeptat…
Chci se zeptat, jestli jsem si objednával capuccino,
nebo vlažnou prasečí moč?
Tohle je prasečí moč, ne?“
„Jistě, tohle je prasečí moč.“
„Aha.
Pij.
Pij, čuně.
Pij vlastní moč!“
Upřímně mi přijde absurdní, co se za poslední tři roky stalo.
To měřítko a ten rozsah, rozjelo se to za tak krátkou dobu.
Až se v tom neorientuju. Je to nereálné.
A ten neuvěřitelný počet diváků na našem turné,
které je vyprodané od prvního po poslední představení.
Prodali jsme víc než čtvrt milionu lístků.
Za ty tři roky jsem navíc napsal román,
který se stal bestsellerem, a to i jako audiokniha,
dokonce se bude natáčet film.
Z nějakého důvodu mám nejúspěšnější německý podcast.
Byl jsem…
Momentálně natáčím tenhle úžasný speciál
v nejkrásnějším divadle Německa.
Všechny moje show jsou všude vyprodané.
Nic víc jsem si nepřál.
A vtipné je, že teď, když tohle všechno mám,
nestíhám si to užít, nemůžu si to na chvilku vychutnat,
protože mám neustále strach, že bych o to mohl nějak přijít.
Je to takové moje dítě.
A bojím se, že…
Ano…
Zaprvé se bojím ztráty, protože teď mám co ztratit.
Štěstěna je dneska vrtkavá. Stačí jeden citát mimo kontext.
V jednu chvíli děláte představení pro tisíce lidí,
v příští stojíte před obchodem a štěkáte.
Přízeň osudu se rychle mění. To mě děsí.
Snažím se užívat si to. Ale to je právě to, když jedete na vlně…
Ona se objeví zničehonic, ale stejně tak i zmizí.
Jmenuji se Felix Lobrecht.
Díky, že jste přišli.
Díky!
Mám vás všechny rád! A pořád jedu na vlně!
České titulky: Petr Miklica