Downloaded from YTS.MX
I fatter ikke, hvor usjovt det er at indspille et comedy-show.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er utroligt. Ingen bad mig have det sjovt.
Det sidste, jeg hørte, inden jeg kom ud på scenen, var:
"Fuck nu ikke op."
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Hele vejen fra Berlin til jer:
Felix Lobrecht!
Nemlig.
Lige præcis.
Jeg elsker det her rum. Jeg valgte specifikt dette teater.
Jeg synes bare, det er smukt. Det er for smukt til mig.
For at være ærlig.
Og ærligt talt også for jer. Ikke for noget.
Ingen af os burde være i nærheden af det her orgel.
Det er en skændsel, at vi er her.
Her er for smukt.
I har rigtigt lortesæder deroppe.
Det er lort at være jer lige nu.
Deroppe har vi et par første dates,
hvor en fyr har blæret sig: "Jeg har billetter til Felix!"
Og bum, så sidder I deroppe.
"Ja, det var et sejt show.
Mine ben er følelsesløse. Jeg så ham vist på et tidspunkt.
Skal vi kneppe nu?"
Åh gud.
Her er virkelig fint.
Handicappede irriterer mig virkelig meget.
Ikke fordi de er handicappede. Det kan de ikke gøre for.
For det meste.
Det er sandt.
Hvis man har drukket og vil imponere en pige
ved at køre ens motorcykel på bagdækket, mens man er helt blæst,
og motorcyklen rammer en i brystet, så man bliver lam.
Så ville jeg sige…
…man var delvist selv ansvarlig.
Det var unødvendigt, at det skete.
Nej, helt seriøst. Jeg bliver irriteret over handicapparkering.
Det er derfor, handicappede irriterer mig.
Jeg tror, de fleste har det på samme måde.
De fleste ville nok ikke gå ud på en scene og sige det,
men jeg tror alle bliver irriterede over parkering.
Det er bare dårlig marketing.
Man sidder i sin bil, man vil gerne hjem, og man kan ikke finde parkering.
Man kredser rundt 15 gange. Man vil bare hjem.
Man skal pisse som en vild bjørn.
Man skal pisse som en bjørn,
og endelig ser man en fri parkeringsplads.
Jackpot! Man er ellevild, kører hen og ser… "Åh, fuck!"
Handicapparkering.
Og så tænker alle…
"De forpulede handicappede er overalt!"
Det er ikke sødt at tænke sådan, men det gør man.
Ingen kører rundt i et kvarter og skal pisse som en bjørn,
og finder endelig en plads… Jackpot.
Så indser de, at det er handicapparkering…
Så er der ingen, der tænker: "Ja, inklusion er vigtigt.
Bliv ved!"
Nej, man tænker: "Så lad være med at køre, din krøbling!
Jeg vil parkere!
Nogle mennesker skal stadig gå hele vejen hjem fra deres bil."
Ikke noget Rollo Automatico!
Nej, jeg går-o selv-o!
De skide handicappede!"
Se, hvad handicapparkering gør ved mig.
Sådan en… uempatisk person,
der flænser dæk på rullestole.
Handicapparkering gør intet godt for deres image.
Jeg forstår, at handicapparkering er vigtigt.
Altså, for handicappede, men…
Handicapparkering er et slags værktøj for handicappede,
så de kan handicappe deres vej ind i de ikke-handicappedes liv.
"Hej! Jeg er her også nu!
Jeg er rullestols-Rollo!"
"Og jeg er 'Op Med Håndbremsen'-Felix. Farvel!
Jeg vil parkere!"
Og så mener jeg også, at ratioen af handicappladser…
Antallet af handicappladser står på ingen måde mål med
det egentlige antal af handicappede.
Ellers ville de ikke altid være tomme.
Det gør mig vanvittig.
Når de parkerer foran mig, tænker jeg altid:
"Hvis du ikke mangler mindst halvdelen af din rygsøjle…
…så tilkalder jeg strisserne."
Fordi jeg er en usling.
Jeg har ikke empati nok til at forstå.
Jeg har ikke haft meget erfaring med handicappede i mit liv.
Og det er nok problemet. Jeg mangler perspektiv.
Jeg tror virkelig, det ville forbedre vores forhold,
hvis vi havde ærlige diskussioner.
En ærlig diskussion.
Måske et åbent hus for handicappede.
Eller en dag, hvor man prøver at være handicappet.
Så man får en fornemmelse.
En ABC om de handicappede.
Fra "A" som i "Arh, fuck! Jeg har ingen ben!"
til "Z" for "Zatans! Jeg skal bygge en kørestolsrampe!"
For nyligt optrådte jeg med det i Trier.
Og en fyr i kørestol kørte demonstrativt forbi scenen
og rullede ud af salen.
Alle så det.
Total stilhed. Alle stirrede på mig med forargelse.
"Han er gået for langt."
"Han lod sig rive lidt for meget med. Akavet!"
Jeg blev virkelig flov.
Jeg blev helt rød og fik sådan nogle sære spasmer.
Spasser, ikke?
For at redde aftenen.
Jeg sprang rundt som en klovn.
Fem minutter senere rullede han ind: "Undskyld, jeg skulle bare tisse."
Jeg tænkte: "Perfekt timing, mand!"
Efter showet skar jeg hans dæk op.
Men kun ét af dem.
Hashtag…
Men i princippet giver kørestole mening.
Ikke?
Hvis man altså ikke kan gå…
Ellers gør de ikke.
Ellers er det bare en stol med hjul.
Hvis man ikke kan gå, er en kørestol fantastisk.
Ellers er rollatorer gode.
Men kender I de der,
der ligner rollatorer, men som ikke har hjul?
Dem her…
Jeg ved ikke, om de hjælper.
Det ligner, man har tvunget nogen, der er svært gående,
til altid at bære rundt på en lille kommode.
"Den skal du bære på! Det er godt for dit helbred!"
"Nå, okay.
Den er tung, så tung!"
Der må have været et designmøde, hvor den var det bedste forslag.
Det får en til at tænke: "Hvad var alternativerne?"
"Vi kunne binde en kæde med en sten om halsen på dem."
Sådan…
Bare så I ved det: I må gerne grine af alt, jeg siger.
Det er bare vittigheder. I må gerne grine.
Vi lever i en tid med politisk korrekthed.
Der er altid nogen, der peger på diskrimination.
Og i mange sammenhænge har de ret. Men her er det bare vittigheder.
Bare for at give jer lidt sindsro:
Jeg har drøftet hver eneste vittighed med comedy-politiet.
Det består af Xavier Naidoo og Kollegah.
Der var ingen bekymringer.
Så…
...I må gerne grine af det hele.
Og med det på plads…
Jøder.
Bare for sjov.
Synes du, det er sjovt?
"Jeg kunne bedst lide den del, hvor han drak."
Ved du, hvor du ville more dig?
På en bar.
"Se, han fik sig også en øl! Bedste aften nogensinde!"
En lille sidejoke.
Kender I de der teenagepiger?
De piger, som siger: "Hallo, alder er bare et tal!"
Og man tænker: "Ja, et tal, som får mig i fængsel."
Et ret vigtigt tal.
En af mine venner har en tommelfingerregel:
"Felix, bare sørg for, at det starter med to."
Og så tilføjer han: "Og det skal være et tal på to cifre."
Jeg er 31 nu.
Så gammel, 31. Tak.
Enogtredive. Det er ikke en sjov alder.
Det er i den alder, hvor man får post,
men hvor det aldrig er godt nyt.
Man får ikke breve fra bedstemor med ti euro i.
Når man er 31, så har ens bedstemor demens.
Og hun kalder både dig og din søster for Sasha.
"Sasha, hvad er det med den pool her?
Hvad sker der med poolen?"
"Hvilken pool, bedstemor?
Giv mig penge og hold kæft.
Jeg går nu."
"Sasha?
Sasha!"
Som 31-årig er post aldrig godt nyt.
Enogtredive er en ret kedelig alder.
Man føler, man har prøvet alt.
Nu gentager det sig bare. Kedeligt.
Som barn oplever man nye ting hver dag.
Alt er nyt og spændende. Man lærer noget nyt hver dag.
"Wow, et træ! Hvad bliver det næste?"
Som 31-årig er alt det slut. Alle de første gange er forbi.
Første gang, man har sex. Første punktering.
Ens første overfald, mord og flugtbilisme.
Man har prøvet alt.
Nu gentager det sig bare.
Det er en kedelig alder.
Så jeg var ret glad for nylig, da jeg fik endnu en første gang.
For første gang i mit liv…
…var der en krage i min stue.
Det er sært at gå ind i sin stue en morgen,
hvor man ikke forventer en krage, og så er der en krage.
En akavet situation.
Lige så akavet som…
Kender I, når man vil åbne et vindue helt,
men det er et kip-vindue?
Og så sker det her… Og så…
…står man under vinduet som en idiot
og frygter for sit liv.
Det gange fire.
Det er en krage i stuen.
Kragen var dum.
Den ville ud, men den fløj ind i det lukkede vindue.
Igen og igen.
Den gik i panik og sked overalt.
Den larmede så meget og vækkede mig.
Jeg kom halvsovende ind i stuen og tænkte…
"Nej.
Nej, det gider jeg ikke."
Hvad skulle jeg gøre? Jeg havde ingen erfaring med krager i hjemmet.
Jeg sagde til kragen: "Gå din vej!
Forlad min lejlighed!"
Men kragen gjorde bare...
Så sagde jeg på engelsk, "Vær sød at gå!
Jeg vil ikke have dig her!"
Da så jeg, at kragen var kommet ind fra altanen.
Så jeg ormede mig hen til altanen
og åbnede døren helt.
Så stod jeg der,
enogtredive år gammel og på altanen,
klokken syv om morgenen i underbukser.
Med en halvstivert på.
Altså, ikke på grund af kragen.
Det var bare min morgenstivert.
Så jeg står der, og den forpulede krage flyver rundt i min lejlighed.
Når den kom nær døren:
"Nej, du skal… Den vej!
Du skal den her vej!"
Kragen tænkte: "Nej.
Hvad med ude i entréen?"
Så forsvandt kragen ud i entréen.
Så tænkte jeg for mig selv: "Okay, sådan er det.
Det her er en ny situation.
Jeg bor med en krage nu.
Det er min nye personlighed nu."
Jeg har en forpulet krage som bofælle.
En rigtig kragefælle.
Jeg ventede bare der.
Jeg ventede og frøs. Det var koldt.
Så pissekoldt.
Jeg gemte min penis for naboerne.
To timer senere kom kragen ud.
Jeg så bæstet flyve væk og tænkte:
"Den krage havde ingen manerer.
Den kommer uinviteret uden at sige hej eller noget.
Den skaber en forfærdelig larm og skider overalt.
Slet ingen manerer!
Jeg tager heller ikke hjem til dig…
…og skider over det hele.
Forpulede krage.
Han kan sgu kneppe sig selv."
Seriøst, han kan kneppe sig selv, mand.
Han kan kneppe sig selv i sin dumme fjerede kragerøv.
Har I set de forfærdelige billeder i nyhederne
af et olieudslip et eller andet sted,
hvor mågerne har deres vinger smurt ind i olie?
Det triste billede. Det er altid det samme.
Det ønsker jeg for kragen.
For nyligt prøvede nogen at bryde ind i mit hjem.
Jeg hørte det.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Så ringede jeg til politiet.
Og de svin…
…tog den ikke.
Klokken var halv to om natten på en lørdag i Berlin,
og de sad alle på stationen og tænkte:
"Lad os lade være med at tage den.
Den første, der svarer, er røvhullet.
Hvis det er vigtigt, ringer de igen."
Jeg var alene i denne situation. Den første dør blev brudt ned.
Jeg har to døre, fordi jeg er rig.
Den anden dør går lige ind i min lejlighed.
Jeg måtte gøre noget.
Så jeg sneg mig op til døren og kiggede gennem kighullet.
To drenge i hættetrøjer.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Så jeg bankede på døren.
I mit eget hjem…
…bankede jeg på døren indefra
for at vise, at her var nogen.
"Jeg ved ikke, om det stopper jer,
men det bør I vide."
Jeg bankede for livet.
Drengene skred.
Jeg tænkte: "Jeg bankede dem væk."
Du skal ikke fucke med bankeren.
Jeg vidste ikke, om de ville komme tilbage med nyt udstyr.
Jeg ringede til politiet.
Fjerde gang tog de din.
De kom 20 minutter senere.
To politifolk.
Den ene var gammel og afslappet, den anden var en ung fyr.
På min alder. Han blev ved med at se på mig, sådan…
"Du er ham fra Gemischtes Hack, bestes Hack!"
Jeg tænkte: "Det var uprofessionelt."
Og jeg står i underbukser.
Jeg laver ikke fingerpistoler.
Ikke nu.
De stillede de sædvanlige spørgsmål. Som om det ville føre til noget.
Men jeg tænkte…
Jeg tænkte på beskrivelsen af de mistænkte.
Det må være sært for enormt politisk korrekte venstreorienterede,
hvis de er ofre for en forbrydelse,
og de skal beskrive gerningsmanden.
Sådan…
"Det er da lige meget med hans hårfarve!"
"Nationalitet? Han var et menneske, okay?"
"Din binære tænkning gør mig sur, din ciskønnede, hvide mand.
Det er helt utroligt!"
Meget irriterende for politiet.
"Forpulede hippie."
Sådan er jeg ikke.
Når en betjent spørger mig:
"Hr. Lobrecht, hvor høj var gerningsmanden?"
"Han var tyrker!"
"Jo, men hvor høj var han?"
"Hvor høj? Tyrkerhøjde!
Seks durum og tredive!
Lavere end en tysker, højere end en kineser. En tyrker!
Efter ham!"
Det var indbruds-gate.
Den lille oplevelse var nok
til at ødelægge nogle grundlæggende overbevisninger.
Straks efter tænkte jeg: "Jeg må anskaffe mig en pistol.
Jeg vil skyde nogle motherfuckers!
Jeg må have et våben."
Jeg kunne ikke få en kraftig pistol.
Så jeg fik en alarmpistol.
En luftpistol med løst krudt.
Den larmer bare.
"Hænderne op, eller jeg larmer!
Du er ikke i fare, men der kommer en høj lyd!
Jeg har ørepropper! Sikkerhed først!"
En pistol for en kylling.
Den ligger på mit natbord nu.
Hvis nogen prøver at bryde ind igen,
går jeg hen til døren med min alarmpistol.
Jeg banker på først.
Hvis det ikke er nok, flår jeg døren op
og står der med pistolen.
Det er planen.
Og min plan…
…afhænger meget af…
…at det er nok.
Jeg er ikke forberedt på modstand.
Jeg er klar til, at han siger: "Den er ikke ægte."
Det er jeg klar til. Så siger jeg: "Prøv bare, motherfucker!
Prøv det!"
Hvis han kommer nærmere igen, siger jeg:
"Okay, jeg bluffede. Bare kom ind.
Værdigenstandene er derovre. Er du sulten?"
En alarmpistol til tøsedrenge.
Jeg har ikke held med våben.
Som barn var jeg altid bevæbnet.
Seriøst.
Jeg er fra Neukölln i Berlin. Det er lidt som Mümmelmannsberg.
Jeg er fra Neukölln.
Det var et distrikt fyldt med bevæbnede børn.
Enhver tiårig havde en kniv.
En ordentlig kniv. Til at dræbe med.
Ikke en lommekniv.
En rigtig kniv med et blad så lang som deres arm.
En kniv.
Alle omkring mig havde våben, så som 12-årig ville jeg have en kniv.
Så jeg fik mig en butterfly-kniv.
Kender I dem?
Det er en tredelt kniv. Den åbner sig ved håndtaget.
Så låser man den.
Man kan lege med den.
Det er sjovt.
Den er sjov at åbne. Og så dræber man nogen.
Og så er den sjov at lukke igen.
Sikke et koncept!
Først sjov, så mord.
Så tilbage til sjov igen.
Jeg fik mig en butterfly-kniv.
Min strategi som barn, hvis jeg var i en farlig situation,
var at trække min kniv frem og lege med den.
Så alle vidste, at den der tyske fyr var bevæbnet.
Du skal ikke lave pis med de her 40 kilo.
Det var mit trick.
Engang sad jeg alene på undergrundsbanen.
Fire drenge steg på.
Lad os ikke danse om grøden. Tyrkere.
De sad overfor mig og stirrede på mig.
Jeg tænkte: "Okay, så kører vi."
Jeg legede med kniven og prøvede at ligne en psykopat.
Drengene stod foran mig og sagde:
"Lad os se den."
Jeg gav dem kniven.
De tog den fra mig.
Det hele skete på fire sekunder.
Der var ingen steder at banke på.
De stjal kniven, der skulle beskytte mig mod tyveri.
Jeg har ikke held med våben.
Jeg har brug for en drink.
Min mund er helt tør.
Tør som min skede.
Jeg aner ikke, hvor det lige kom fra.
"Min skede er tør."
"Jeg klager over en tør skede."
Det er et mærkeligt problem.
Faktisk udelukkende et kvindeproblem.
Det lyder sexistisk.
Men tørre skeder er 100% et problem for kvinder.
Og indirekte for mænd.
"Vi kan ikke have sex, fordi min skede er for tør."
Jamen, så tag en drink.
Skål.
Det hjælper måske.
Det kan ikke skade.
Den bliver ikke mere tør,
hvis du tilfører H2O til kvinden.
Man kommer ikke langt med skede-vitser.
Man kan virkelig mærke det.
Seriøst.
Som om den er smurt.
Jeg mener det.
Min fisse drypper.
Men jeg er nu 31, og jeg føler ikke som en i den alder.
At være gammel er ikke, som jeg troede, det ville være, da jeg var barn.
Jeg føler mig ikke gammel, moden og voksen.
Jeg fatter næsten ikke, at jeg er 31.
Jeg lyver ikke. Der er beviser. Jeg er jo ikke flygtning.
Ingen knoglemåling nødvendig.
Mine venner opfører sig som nogen på deres alder.
De ligner voksne.
De er i familie-tilstand, bor med deres kærester og får børn.
Min ven José skal have sin første baby.
Altså han skal ikke.
Hans kæreste skal.
Så venstreorienteret er han ikke.
De holder sig til de gamle kønsroller.
"Fød mig en søn, kvindemenneske!
Ryd så det her op! Jeg er sulten!"
Kvinder, ikke?
De har en helt anden fornemmelse for stegepanden.
En helt anden måde at holde kosten på.
Det kan man ikke lære.
Så José skal have sin første baby.
Og jeg må være ærlig og sige, at det er jeg ikke klar til.
Jeg er ikke klar til, at José…
…snart skal have et barn.
Det kan også påvirke mig, og det vil jeg ikke.
Jeg er bange for, at jeg skal gøre ting.
På et tidspunkt vil babyen være der,
og så skal man ind og se på den.
Og man skal reagere, men jeg ved ikke hvordan.
Jeg tænker: "Det er en mini-José. Jeg synes allerede, den store er grim."
Alle vil være oppe og køre. Og så vil José række mig sin baby.
Og jeg vil ikke have den.
Men jeg er nødt til det.
I den slags situationer kan man bare ikke sige nej.
Skræmmende.
Det er for meget ansvar for mig.
Hvis José rækker mig sin baby, siger han nærmest:
"Her, Felix. Her er den vigtigste i mit liv.
Den er skrøbelig. Dens helbred er helt i dine hænder.
Og vi holder alle øje med dig."
Det skræmmer mig.
Jeg er bange for, at det her sker.
Hvad siger man så?
Det kunne godt ske.
Det er menneskeligt, men hvad siger man så?
"Så, ja…"
Akavet.
Bare træk jer, uden nogen ser det.
"Fuck, jeg trådte på den!"
Undskyld!
Det skræmmer mig.
Hvordan holder man sikrest en baby?
Hvad er den officielle måde at holde?
Instinktivt ville jeg tage en baby, som en kat holder sine killinger.
I nakken…
Jeg må være ærlig.
Ansvaret for et hjælpeløst lille væsen skræmmer mig…
Det strammer i brystet.
Forleden så jeg en ung mor gå på gaden med sin baby, og...
Altså, med "ung mor" mener jeg "ung" som…
…"os."
Ikke "i sit livs forår"-ung.
Hun var ikke ni år gammel. Bare…
Bare en ung mor med sin lillebitte baby.
Og babyen kunne gå.
Jeg ved ikke, om det er usædvanligt, men den kunne gå.
Jeg aner ikke, hvornår babyer kan gå. Efter en dag?
Det er også lige meget… Manden kunne gå.
Moren og babyen holdt hænder…
Og babyen gjorde hele tiden sådan her for at vriste sig løs.
Og gjorde sådan…
Løb væk.
Begyndte at løbe som en lille baby.
Helt ærligt, en løbende baby…
Det kan jeg ikke holde ud at se på.
Men når jeg ser det, dukker to ting op i mit hoved.
For det første:
"Hvor skal du hen i den fart, makker?
Du er ét år gammel. Du har ingen aftaler…
…som du skal holde uden din mor, så hvad er planen?
Skal du flytte din parkerede trehjulede?"
"Ja, jeg parkerer diagonalt på handicappladsen.
Fuck krøblinger, mand.
Jeg parkerer, hvor jeg vil, mand. Jeg er en baby, mand.
Hvad vil du gøre, mand?"
Babyer kan parkere, hvor de vil.
Babyer kan generelt gøre, hvad de vil.
Babyer er hævet over loven, bare fordi de er søde.
Og det tror jeg, babyer udmærket ved.
"Jeg skider lige her på gulvet, og så giver mor mig et kys.
Jeg er en baby, mand.
Jeg rører din dames bryster. Hvad vil du gøre?
Hvad vil du gøre? Jeg er en baby.
Jeg er en baby, mand.
Rør mig og se, hvad der sker."
Det er min første tanke, når jeg ser babyer løbe.
Det er en lang tanke.
Og min anden tanke er, at jeg ikke tør kigge, når jeg ser en baby løbe.
Jeg frygter altid, jeg skal bevidne noget forfærdeligt,
når jeg ser det.
Det er altid… Sådan…
Armene i luften. Så dumt.
Den ved ikke, man ikke behøver at løfte armene, når man løber.
Det ser latterligt ud og gør dine forældre flove.
Og de sætter farten op, for de ved ikke, hvad fart er.
De kan ikke styre det.
En løbende baby vil uden tvivl falde.
Spørgsmålet er: "Hvor hårdt?"
Og i Berlin er spørgsmålet ikke, om det falder på noget farligt, men:
"Hvor farligt?"
En knust flaske? Eller et rødglødende cigaretskod…
…der hurtigt gør løbende baby til brændende baby.
Deodorant.
"Den brænder sgu som abehuset i Krefeld!"
Chancen for, at en løbende baby dør, er omkring 50 procent.
Så en løbende baby kan betragtes som både levende og død.
#SchrödingersBaby.
Når din baby er løbet, kan du lige så godt begynde at overveje,
om du stadig har en skotøjsæske derhjemme.
Eller en lille pose fra H&M.
Eller en stor madkasse.
"Jeg puttede min baby i Tupperware…"
Jeg er sur over, at mine venner er så voksne nu. Eller, de lader som om…
Og jeg er der ikke endnu…
I kan gøre det lort, så vil jeg fejre mit liv.
Jeg ser mig selv som den sidste seje fyr blandt mine venner.
Ung i sjælen.
Men jeg tror også, man skal passe på…
Der er en meget fin linje mellem at være "ung i sjælen"
og "at sidde fast."
Linjen mellem: "Den fyr er sjov at gå i byen med,"
og "Prøver han stadig at blive rapper?"
Jeg frygter, at om ti år er det mig, der sidder fast.
Mine venner har familie i forstaden med almindelige jobs.
Og mig? Tja, jeg…
Jeg råber stadig "Drik! Drik!" tre gange om ugen.
Og pludselig går jeg på jagt efter nye venner at gå i byen med,
og jeg ender med at hænge med folk, der er alt for unge for mig.
Nogle skide universitetsunger, der bor i en fælles lejlighed,
hvor man skal narre alt køkkenudstyr til at virke.
"Må jeg lave mig en kop kaffe?" "Ja, her er brødkniven…"
"Hvad skal jeg med en brødkniv i dette scenarie?"
"Det er nemt. Bare stik knivens håndtag
ind mellem vandbeholderen og kværnen,
tryk på knappen,
og vent på blinket… Træk kniven ud nu!"
"Er jeres toilet i stykker?" "Nej, hvorfor?"
"Det skyller ikke ud."
"Du har ikke tændt for hanen på altanen, vel?
Tænd for hanen på altanen, så kan du bruge toilettet.
Men luk den straks efter, ellers kan Lena ikke åbne vinduet."
De voksede op for hurtigt for mig.
Jeg havde ingen tilpasningsfase, hvor jeg kunne vokse op med dem.
Det føltes som et splitsekund,
hvor alle mine venner blev enige om: "Jeg skal være voksen nu.
Fra nu af er min jakke vandtæt."
Det ene øjeblik står vi på en klub,
og min ven Russi brækker sig ud over sig selv og siger:
"Hey, mand.
Lad os tage en Voka-Redbull mere.
Eller lad os slubre en øl mere."
Og for at lokke mig,
laver han slubrelyde med en smule bræk stadig i munden.
"Slubre en lækker lille øl…"
Det føltes som et sekund senere,
hvor han inviterede mig på middag i forstaden.
Det er torsdag, klokken er 17.
Han åbner døren og har en joke klar:
"Vi køber ikke ved dørene."
Sådan…
Sådan en far-vits: "Vi køber ikke ved dørene."
"Luk røven, det er koldt.
Luk mig nu bare ind. Hvad er dit problem?"
Nogle gange frygter jeg, det er min fremtid.
At det kun er et spørgsmål om tid,
før jeg åbner døren og er klar med en kæk replik.
"Det har vi da ikke bestilt?"
Og så gør jeg sådan her, fordi jeg tror, at unge gør sådan.
Jeg gør det så længe, at jeg får krampe.
Det skræmmer mig.
Men jeg har bemærket symptomerne på alderdom…
Jeg har set mit langsomme forfald.
Pludselig bliver mit hår gråt…
Men ikke den seje George Clooney-grå.
Nærmere: "Har du AIDS?"
Grå hår…
Jeg har tømmermænd i flere dage. Jeg er ved at blive kedelig.
Ting, jeg var ligeglade med før, er begyndt at gå mig på.
Hvis nogen ikke hilser på mig, så er jeg færdig med den dag.
"Jeg er harm over det, der lige er sket!"
Jeg begynder at blive for konventionel til Berlin.
Det er sært, for jeg voksede op i Berlin med alt det lort.
Jeg er ved at blive for konventionel.
Jeg forstår ikke hele den der Berlin-tekno-MDMA-hepatitis-ting.
Den her Berlin-ting.
Denne turistede, nyankomne hipster.
"Og så begyndte de at spille trommer midt på gaden.
Det er så meget Berlin!"
Og jeg tænker: "Nej, det der forstyrrer freden, dit svin.
Det er højt og irriterende."
Jeg er for konventionel til Berlin. Når jeg er hos købmanden,
og jeg på vejen derhen ser nogen i fuld dagslys
skide midt på gaden,
så bliver jeg frastødt.
Jeg er for konventionel til det.
Jeg er ikke den type.
Hvad skulle jeg gøre?
Jeg endte med at ringe til politiet…
"Det angår måske ikke jer, men jeg må desværre meddele…"
For konventionel.
Forleden så jeg en mand, der gøede.
Gøede ligesom en hund.
En voksen mand stillede sig lige foran mig…
"Felix, hvad er den larm?" "En mand, der gør."
Bumsen stirrede direkte på mig med sine tomme, livløse øjne.
Forpulede, gøende bums.
Og med "bums" mener jeg ikke "hjemløs."
Det er to forskellige par sko.
Som ingen af dem ejer, men…
Det er ikke det samme.
Man står der og bliver gøet af.
Vildt irriterende.
Hvad skal man gøre? Det er en ny situation.
Hvad skal man sige? "Stop med at gø, makker."
"På plads! Kan du så komme på plads!"
Eller kaste en pind, så han stikker af.
"Pis af!"
Jeg er for gammel til det.
For gammel til gøende mænd.
Det lyder lidt bøsset.
For gammel til gøende mænd.
Jeg ville ønske, jeg var bøsse.
Jeg er det ikke, men gid jeg var. Eller måske bare biseksuel til en start.
For at få en fornemmelse for det.
I min uvidende, heteroseksuelle fantasi er det fedt at være biseksuel.
Det øger øjeblikkeligt antallet af mulige sexpartnere enormt.
Man ender ikke på en lorteklub klokken fire om morgenen:
"Øv, der er kun mænd tilbage. Lad os gå."
I stedet tænker man…
"Lad os feste!
Stik mig en snaps!
Snaps og pølser!"
Jeg ved ikke, hvorfor pølserne var så højt oppe der.
Jeg går på klub med høje mænd, okay?
Jeg ved ikke, hvorfor nogle ikke kan lide bøsser.
Der er selvfølgelig AIDS.
Den er lidt af en festdræber, men…
Hvorfor ville man ikke kunne lide bøsser?
Udlændinge? Det kan jeg forstå.
"Vi har forskellige meninger, og deres er forkert og dum."
Det argument kan jeg i det mindste forstå.
"Flygtninge åd min bedstemor."
Det er noget lort!
Manden har fat i noget. Jeg ville også være skidesur.
Jeg kan ikke tage det alvorligt, men forstår det….
Og lad os ikke narre os selv.
Ingen af os er fri for…
Ingen af os er fri for disse racistiske tankerækker
på grund strukturerne, vi er vokset op med.
Man må reflektere over sin opførsel og opføre sig bedre.
Vi anser os selv for liberale og åbensindede.
Jeg gør i hvert fald.
Men…
Her, den her er til dig.
Hvad var det?
Kvæler du en hund, eller hvad?
Nogle typer af latter skiller sig altid ud.
Nogle typer er så gængse, at jeg kan kategorisere dem.
Eksempelvis den latter, I alle kender.
Jeg kalder den "grisen."
Det er den her…
Den anden, der altid står frem, kalder jeg "lungekræften."
Det er den her…
Lige forbi svulsten…
…med sammenpresset luft.
"Jeg morer mig."
Og så næseblod.
Jeg troede, jeg kendte alle typer.
Men forleden var der en kvinde, hvis latter fuckede mig helt op.
Kvinden grinte, som om man havde skrevet det i en chat…
…og Siri læste det højt for en.
Hun lød sådan her:
"Hvad er der galt med dig?"
Forestil jer hende hoste. "Host, host, host."
Har du flyttet plads?
Du er hurtig.
Hurtig som Hitler.
Jeg aner ikke, om Hitler var hurtig, men…
Men i så fald må man give ham det.
"Jo, det var slemt, hvad han gjorde, men han var hurtig."
Hurtige Hiti.
Det lyder som en dårlig forlystelse i Bunkerland.
Jeg er enig i, at tiden går hurtigere, jo ældre man bliver.
Det har ramt mig de sidste tre eller fire år.
Så længe har jeg gjort det her.
Når jeg ser tilbage på de sidste tre-fire år, virker de som en uge.
Tiden er bare fløjet forbi og…
Lad os være ærlige, de sidste tre år er gået ret godt.
Jeg har haft succes, et karriereboost og en hype.
Og nu også lidt berømmelse.
Jeg vil ikke prale, men… Det er sandt.
Jeg er ikke berømt.
Ingen ruller den røde løber ud for mig, men en lille smule…
Kniber man øjnene sammen, kunne jeg være med i Til Middag Hos.
Jeg kunne stå i køkkenet med viskestykke over skulderen:
"Godt spørgsmål, Giovanni Zarrella, om denne aceto balsamico.
Supersjov historie…"
Det er min berømmelse.
Selv med min smalle berømmelse oplever jeg absurde ting.
Det får mig til at tænke på, hvordan rigtig berømmelse føles.
Forleden var jeg på vej til en klub.
Jeg ventede på en taxa, da en bil kørte forbi og dyttede.
Jeg vendte mig om, og det var strisserne.
Politiet.
De åbnede vinduet, og en af dem sagde:
"Felix Lobrecht!
Dig kender jeg!"
Jeg var allerede stiv, så jeg sagde: "Politi, jeg kender også dig."
"Hvad så? Hvor skal du hen?"
"På en anden klub."
"Hop ind, vi kører dig."
De åbnede døren, jeg satte mig ind på bagsædet…
De var tre i bilen. To foran og en på bagsædet.
Det ville være sært, hvis alle sad foran.
Og meget klemt.
Jeg fortalte, hvor jeg skulle hen, og chaufføren sagde…
"Skal vi køre? Med blå blink. Det er hurtigere."
Så fløj vi gennem byen med 100 i timen
og tændte for sirenen ved hvert lyskryds.
Og jeg tænkte: "Okay, drenge…
…det er supersødt af jer,
men skal I ikke arbejde?"
"Det er intet problem.
Vil du prøve at skyde?"
Jeg lærer meget om Tyskland, fordi jeg rejser så meget.
Forleden optrådte jeg i Saarbrücken.
Sjov fakta om Saarbrücken…
Adolf Hitler…
…og Joseph Goebbels
var æresborgere i byen indtil 2001.
Indtil 2001.
Med kun 56 års forsinkelse
var der nogen, der tænkte: "Måske burde vi…"
Da Zlatko vandt Big Brother,
var Adolf Hitler stadig æresborger i byen.
Det er sent.
Jeg er altid på vejen. Vi var i Ludwigsburg.
Ludwigsburg er en lille universitetsby nær Stuttgart.
Og jeg fandt ud af, Ludwigsburg kun har kvindelige indbyggere.
Universitetet tilbyder fag, som åbenbart kun kvinder vil studere.
Noget læringspis. Aner det ikke.
Så der var kun kvinder.
Jet lavede et show, og publikum var bare et kæmpestort bryst.
Et samlet, gyngende…
Det var ikke et smukt bryst…
…for de var jo lærerstuderende.
Der bor kun kvinder i Ludwigsburg.
Det var sjovt, fordi vi for nyligt havde været i Aachen.
Og i Aachen er der kun mænd.
Aachen er én stor pik.
Der er et stort teknisk universitet, og der er bor kun mænd.
Efter showet kom en studerende og sagde:
"Hej Felix, det er mig igen."
Det var sjovt, for vi havde aldrig mødtes før.
"Det er mig igen. Jeg ville bare sige,
at du nævnte i showet, at der kun bor mænd her.
Jeg må være ærlig og sige, at det er sandt.
Når man går i byen her i Aachen,
og man ser færre end ti mænd stå omkring en kvinde,
så kan det godt betale sig at stille sig i kø."
Aachen hedder "MeToo" på engelsk.
I Aachen er hver aften nytårsaften i Køln.
Og jeg har tænkt på,
om Aachen og Ludwigsburg kunne finde en måde at samarbejde på.
Måske en slags søsterby, hvor man arrangerer busrejser…
og fragter busfulde af elendige ingeniørstuderende
fra Aachen til Ludwigsburg,
så de kan bolle nogle førsteårskællinger.
Det er bare en tanke.
Og så samles de i klubben…
…med deres trekantslinealer…
…og danser den tyske dans.
Tyskere danser, som islamister prædiker.
Der er sket meget.
Mine personlige forhold har også ændret sig de sidste tre år.
For første gang i mit liv har jeg penge.
Jeg har aldrig haft penge før nu.
Og penge…
…er seje, mand.
Jeg kan anbefale dem.
Jeg anbefaler penge.
Hvad?
Hvad klokken er?
Ifølge mit Rolex-ur til 42.000 euro,
er den lige over… Tak, fordi du spurgte.
For nyligt kom nogen og sagde: "Jeg kunne lide showet,
men dit armbåndsur blændede mig."
Jeg tænkte: "Ved du hvad det er? Et luksusproblem."
Har I hørt udtrykket: "More money, more problems"?
Det passer ikke! Det er løgn!
Forskellen på rig og fattig er, det er træls at være én af dem.
"Felix! Det er ikke fair at sige!"
"Beklager, men jeg taler ikke 'Fattigsk'."
I må ikke tro, jeg bruger løs af mine penge.
Jeg prøver at handle ansvarligt.
Forleden købte jeg en Gucci-jakke, der kan vendes.
To jakker til prisen for 14.
Penge er dejlige.
Men jeg har indset, at penge forandrer folk.
Penge forandrede min bror.
Min bror er min tour-manager. Han er altid med mig.
Og mine penge har virkelig ændret min bror.
Over en nat er min bror muteret til en prinsesse.
"Felix, den slags gør vi ikke mere, vel?
Overlad det til de fattige små stakler."
Min bror er blevet så ubehagelig, at I de fleste byer, hvor jeg optræder,
bor vi på det smukkeste hotel, der er.
Min bror er utilfreds på femstjernede hoteller.
Min bror kigger sig omkring…
…tager en inspektionsrunde…
Og han vrikker. Min bror vrikker med ting.
Han vrikker ofte med møbler.
"Se her, den sidder allerede ret løst, hva'?
Her er lidt lurvet.
Jeg ved ikke, om jeg kan sove her."
Min bror snerrer af møbler.
Min bror er blevet til et røvhul.
Han løb hen til en lokal promoter med en kop kaffe i hånden og sagde…
"Dig.
Kom her.
Jeg ville bare spørge…
Jeg ville spørge, om jeg havde bestilt cappuccino…
…eller lunkent svinepis?
Det her er svinepis, ikke sandt?
Det er tydeligvis svinepis.
Uden tvivl.
Drik det.
Drik, din gris.
Drik dit eget pis."
Jeg synes, det er absurd, hvad der er sket de sidste tre år.
Størrelsen og omfanget af det eksploderede på så kort tid.
Det er næsten forvirrende. Det er surrealistisk.
De surrealistiske tal for Hype-touren,
som var udsolgt fra start til slut.
Vi har solgt over en kvart million billetter.
Jeg har skrevet en roman,
der blev en bestseller, samt lydbøger,
og den bliver lavet til en film.
Og så har jeg Tysklands mest populære podcast.
Jeg var…
Lige nu optager jeg denne fantastiske special
i Tysklands smukkeste sal.
Alle mine shows er udsolgt overalt.
Det er alt, jeg nogensinde har ønsket mig.
Og det sjove er, at nu hvor jeg har det,
kan jeg ikke nyde det et eneste øjeblik,
fordi jeg er så bange for, at jeg mister det på en eller anden måde.
Så det her er lidt som min baby.
Og jeg er bange for at…
Jeg har…
For første gang er jeg bange for at miste, fordi jeg har noget at miste.
Tingene skifter så hurtigt disse dage. Ét citat ude af kontekst er nok.
Det ene øjeblik optræder man for mange tusind mennesker,
og næste øjeblik står man foran købmanden og gør.
Tingene skifter skræmmende hurtigt.
Jeg prøver at nyde det. Men det er det særlige ved hype…
Det dukker pludseligt op, og en dag er det bare væk.
Mit navn er Felix Lobrecht.
Tak, fordi I kom.
Tak!
Jeg elsker jer! Hypen er ægte!
Tekster af: Jesper Sodemann