Downloaded from YTS.MX
Ette usko, miten vähän huumoria komediashow'n kuvaamisessa on.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Se on uskomatonta. Kukaan ei toivottanut minulle: "Pidä hauskaa."
Viimeinen asia, jonka kuulin ennen lavalle astumista, oli ohjaajan: "Älä mokaa."
"Älä mokaa."
LAEISZHALLE, HAMPURI
Teille aina Berliinistä asti:
Felix Lobrecht!
Juuri niin.
Tismalleen niin.
Rakastan tätä salia. Valitsin nimenomaan tämän teatterin.
Minusta se on upea. Liian upea minulle,
totta puhuen. Ja rehellisesti sanottuna myös teille. Ei pahalla.
Kenenkään meistä ei pitäisi olla näitten urkujen lähellä.
On häpeällistä, että olemme täällä. Täällä on liian hienoa.
Teillä on tosi paskat paikat siellä.
Ihan perseestä olla nyt te.
Tuolla ylhäällä joillain on ekat treffit.
Joku mies on brassaillut: "Minulla on aitiopaikat Felixiin!"
Ja pum, istutte siellä ylhäällä.
"Joo, se oli siisti show.
En tunne jalkojani. Näin hänet melkein kerran.
Haluatko nussia nyt vai mitä?"
Voi että.
Täällä on mukavaa.
Vammaiset ärsyttävät minua.
Ei siksi, koska he ovat vammaisia. He eivät voi sille mitään.
Enimmäkseen.
Se on totta.
Jos olet juonut ja yrität tehdä vaikutuksen tyttöön -
keulimalla moottoripyörällä kännissä kuin käki,
menetät tasapainosi, lyöt rintakehäsi pyörään ja halvaannut…
Sitten sanoisin luultavasti, että se oli osaksi omaa syytäsi.
Se oli tarpeetonta.
Vammaiset sinänsä eivät ärsytä minua, vaan vammaispysäköinti.
Siksi vammaiset ärsyttävät minua.
Luulen, että useimpia muitakin, totta puhuen.
Luulen, että useimmat eivät sanoisi sitä julkisesti lavalla,
mutta invapysäköinti ärsyttää jokaista.
Se on todella huonoa markkinointia.
Olet autossasi, haluat mennä kotiin, etkä löydä parkkipaikkaa.
Ajat korttelin ympäri 15 kertaa. Haluat vain päästä kotiin.
Sinulla on kusihätä kuin karhulla.
Sinun pitää saada kusta. Vartin päästä näet vihdoin vapaan parkkipaikan.
Mikä mäihä! Ilahdut, ajat lähemmäksi ja… "Hitto!
Invapaikka."
Jokainen ajattelee siinä vaiheessa:
"Näitä helvetin vammaisia kaikkialla!"
Se ei ole mukavasti ajateltu, mutta niin sillä hetkellä ajatellaan.
Kukaan ei ajele ympäri korttelia kauheassa kusihädässä,
löydä vihdoin vapaata parkkipaikkaa, ja huomatessaan, että se on invapaikka…
Kukaan ei ajattele: "On tärkeää huomioida kaikki. Jatkakaa samaan malliin!"
Ei. Ajattelette: "Älä sitten aja, senkin raajarikko!
Minä haluan pysäköidä!
Jotkut ihmiset joutuvat vielä kävelemään kotiin autoltaan!
Ei tätä Rollo-Automaticoa!
Ei, minä kävelen-o ihan itse-o!
Hemmetin vammaiset!"
Katsokaa, minkä vammaispysäköinti tekee minusta.
Pelkän empatiakyvyttömän -
pyörätuolin renkaiden viiltäjän.
Vammaispysäköinti ei paranna vammaisten imagoa.
Tajuan, että vammaispysäköinti on tärkeää.
Siis vammaisille, mutta…
Vammaispysäköinti on vammaisille eräänlainen työkalu,
jolla he rampauttavat ei-vammaisten elämän.
"Hei! Minäkin olen nyt täällä!
Olen Pyörätuoli-Pertti!"
"No, minä olen 'Jarrut pois päältä' -Felix. Heippa!
Haluan pysäköidä!"
Olen myös sitä mieltä, että invaparkkipaikkojen määrä -
on täysin väärässä suhteessa -
vammaisten määrään.
Muuten ne eivät olisi aina tyhjiä.
Se tekee minut vihaiseksi.
Kun joku edessäni pysäköi invapaikalle, ajattelen aina:
"Jos et ole menettänyt ainakin puolta selkärangastasi,
soitan poliisille."
Koska olen luuseri,
enkä ole kyllin empaattinen samaistuakseni heihin.
Minulla ei ole paljon kokemusta vammaisista.
Siitä koko ongelma johtunee. Minulta puuttuu perspektiiviä.
Luulen, että vammaiset ja ei-vammaiset ymmärtäisivät toisiaan paremmin,
jos heidän välillään olisi ajatustenvaihtoa. Oikeaa keskustelua.
Ehkä "vammojen avoimet ovet".
Tai "kokeile vammaisuutta -päivä".
Jotta saisi vähän tuntumaa vammaisten ABC:hen.
A:sta, eli: "Ai hitto! Minulla ei ole jalkoja!" -
Ö:hön, eli: "Örvelsin kännissä ja vammauduin."
Esitin tuon vitsin hiljattain Trierissä.
Eräs pyörätuolityyppi rullasi mielenosoituksellisesti -
lavan edestä ja ulos salista.
Kaikki näkivät sen.
Täysi hiljaisuus. Kaikki tuijottivat minua tyrmistyneinä.
"Hän meni liian pitkälle.
Hän innostui liikaa. Miten kiusallista!"
Olin todella nolona.
Muutuin punaiseksi ja aloin tehdä kaikkea omituista.
"Mikä typerys, eikö?"
Yritin pelastaa tunnelman.
Hyppelin ympäriinsä kuin jokin pelle.
Viisi minuuttia myöhemmin hän rullasi takaisin. "Anteeksi, piti käydä vessassa."
Ajattelin: "Täydellinen ajoitus, hemmo!"
Show'n jälkeen viilsin hänen renkaansa.
Mutta vain yhden niistä.
Hashtag…
Mutta periaatteessa pyörätuoleissa on järkeä. Vai mitä?
Jos ei voi kävellä.
Muuten ei.
Muuten se on tuoli, jossa on pyörät.
Jos ei voi kävellä, pyörätuoli on mahtava.
Tai rollaattorit ovat hyviä.
Mutta tiedättekö ne jutut,
jotka näyttävät rollaattoreilta, mutta niissä ei ole pyöriä?
Ne sellaiset…
En ole varma, onko niistä apua.
Se näyttää siltä kuin joku, jolla on kävelyvaikeuksia, olisi pakotettu -
kantamaan mukanaan pientä lipastoa.
"Sinun pitää kantaa sitä! Se on hyväksi terveydellesi!"
"Ai, okei.
Se on todella painava!"
Oli varmaan suunnittelukokous, jossa se oli paras vaihtoehto.
Se saa miettimään, mitä ne muut vaihtoehdot olivat.
Voisimme sitoa heidän kaulaansa kettingin, jossa on kivi.
Näin…
Tiedoksenne muuten, että tässä vaiheessa voitte nauraa kaikelle, mitä sanon.
Ne ovat vain vitsejä. Nauraminen ei tee teistä huonoja ihmisiä.
Elämme poliittisen korrektiuden aikaa.
Aina löytyy joku, joka valittaa syrjinnästä.
Monissa yhteyksissä se onkin oikein. Mutta täällä on pelkkiä vitsejä.
Jotta saisitte mielenrauhan, kerron,
että olen keskustellut jokaisesta vitsistä komediapoliisin kanssa.
Se koostuu Xavier Naidoosta ja Kollegahista.
Minkäänlaisia huolenaiheita ei noussut esiin.
Niin, joten saatte nauraa kaikelle.
Siihen liittyen… Juutalaiset…
Se oli vitsi.
Onko tämä teistä hauskaa?
"Se kohta, kun hän joi, oli paras tähän asti."
Tiedättekö, missä teillä olisi tosi hauskaa? Baarissa.
"Hän sai oluttakin! Paras ilta ikinä!"
Pieni vitsi siinä sivussa.
Tiedättekö teinitytöt?
Teinitytöt sanovat: "Ikä on vain numero!"
Ja ajattelet: "Niin, numero, joka lähettää minut vankilaan."
Melko tärkeä numero.
Kaverillani on nyrkkisääntö:
"Felix, varmista vain, että se alkaa kakkosella."
Sitten hän lisää: "Ja sen on oltava kaksinumeroinen luku."
Olen nyt 31-vuotias.
Niin vanha, 31. Kiitos.
Kolmekymmentäyksi. Kolmekymmentäyksi ei ole hauska ikä.
Se on ikä, jolloin saa postia,
mutta ne eivät ole ikinä hyviä uutisia.
Et saa isoäidiltäsi kirjeitä, joissa on kymmenen euron seteli.
Kun olet 31, isoäidilläsi on dementia.
Hän kutsuu sekä sinua että siskoasi Saschaksi.
"Sascha, mikä tämä uima-allas tässä on?
Mikä tämä uima-allas on?"
"Mikä allas, mummi?
Anna rahani ja ole hiljaa.
Lähden nyt."
"Sascha?
Sascha!"
31-vuotiaana postissa ei tule ikinä hyviä uutisia.
Kolmekymmentäyksi on aika tylsä ikä. Tuntuu kuin olisi tehnyt jo kaiken.
Nyt kaikki vain toistaa itseään. Tylsää.
Lapsena koet joka päivä uusia asioita.
Kaikki on uutta ja jännittävää. Joka päivä oppii jotain uutta.
"Vau, puu! Mitä seuraavaksi?"
Mutta 31-vuotiaana kaikki ensimmäiset kerrat ovat takana.
Ensimmäinen seksikerta. Ensimmäinen oma asunto.
Ensimmäinen ryöstö, murha ja liikennepako.
Olet tehnyt sen kaiken.
Kaikki on vain saman toistoa.
Se on tylsä ikä.
Olin siis aika iloinen, kun sain uuden ensimmäisen kerran.
Ensimmäistä kertaa elämässäni -
olohuoneessani oli varis.
Se on outo tilanne, kun tulee aamulla olohuoneeseen -
eikä odota näkevänsä varista, ja siellä on varis.
Se on vaikea tilanne.
Suunnilleen niin vaikea, että…
Tiedättekö, kun haluaa avata ikkunan kokonaan,
mutta se on asetettu kallistumaan?
Silloin on tässä tilanteessa… Ja sitten -
seisot ikkunan alla kuin idiootti,
peläten henkesi puolesta.
Se kertaa neljä.
Se on varis olohuoneessa. Ja se varis oli tyhmä.
Se halusi päästä ulos mutta lensi suljettuun ikkunaan.
Uudelleen ja uudelleen.
Se oli paskonut joka puolelle paniikissa.
Se oli tosi kovaääninen ja herätti minut.
Tulin olohuoneeseen puoliunessa ja ajattelin:
"Ei.
Ei, en halua tätä."
En tiennyt, mitä tehdä. Minulla ei ollut kokemusta variksista kotonani.
Sanoin varikselle: "Olkaa hyvä ja poistukaa!
Lähtekää asunnostani!" Mutta varis vain…
Sitten kokeilin englanniksi: "Please leave now!
Sir! I don't want you in my asuntoon!"
Sitten näin, että varis oli tullut sisään parvekkeelta.
Siispä keräsin kaiken rohkeuteni, kiemurtelin parvekkeelle -
ja avasin oven apposen auki.
Siinä sitä sitten seisoo,
31-vuotiaana parvekkeella -
kello seitsemältä aamulla boksereissaan.
Puoliseisokin kanssa.
Mutta ei sen variksen takia.
Se oli vain aamukankeutta.
Seisoin siis siellä,
kun se helvetin varis kierteli asunnossani.
Aina kun se tuli oven lähelle:
"No, Sir. Please. You have to… this direction!
You have to go this direction!"
Varis ajatteli: "Ei.
Miten olisi käytävä?"
Sitten se varis katosi käytävälle.
Ajattelin siis: "Vai niin.
Tämä on uusi tilanne.
Asun nyt variksen kanssa. Tämä on nyt uusi persoonallisuuteni.
Minulla on varis alivuokralaisena.
Oikea alivarislainen."
Odotin vain siellä.
Odotin ja jäädyin. Siellä oli kylmä.
Ihan helvetin kylmä.
Piilotin penikseni naapureilta.
Kaksi tuntia myöhemmin variskin tuli ulos.
Katsoin, kun otus lensi pois ja ajattelin:
"Tuolla variksella ei ollut käytöstapoja.
Tulee käymään kutsumatta. Ei tervehdystä, ei mitään.
Pitää kamalaa ääntä, paskoo joka puolelle.
Ei minkäänlaisia tapoja.
En minäkään tule sinun kotiisi ilmasta -
ja pasko kaikkialle."
Vitun varis.
Se voi vetää käteen.
Oikeasti, se voi vetää käteen.
Se voi panna itseään höyhenpeitteiseen variksen perseeseensä.
Oletteko nähneet niitä kamalia uutiskuvia -
öljyvuodoista merellä,
kuvia lokeista öljyisine siipineen?
Ne surulliset kuvat, jotka ovat aina samanlaisia…
Toivon sitä sille varikselle.
Joku yritti hiljattain murtautua kotiini.
Kuulin sen metelin.
En tiennyt, mitä tehdä.
Sitten soitin vain poliisille.
Ja ne kytät -
eivät vastanneet.
Kello oli 01.30 lauantaina Berliinissä,
ja he istuivat kaikki asemalla miettien:
"Ei vastata tuohon.
Ensimmäinen, joka vastaa, on mätämuna.
Jos se on tärkeää, hän soittaa uudestaan."
Olin yksin siinä tilanteessa. Ensimmäinen ovi murtui.
Minulla on kaksi ovea, koska olen rikas.
Toinen ovi menee suoraan asuntooni.
Minun piti tehdä jotain.
Hiivin siis ovelle, katsoin ovisilmästä ja näin heidät.
Kaksi poikaa, joilla oli hupparit.
En tiennyt, mitä tehdä.
Koputin ovelle.
Omassa kodissani -
koputin ovelle sisäpuolelta -
näyttääkseni, että joku oli kotona.
"En tiedä, estääkö se teitä, mutta teidän tulisi tietää."
Koputin henkeni edestä.
Pojat painuivat pois.
Ajattelin: "Koputin heidät juuri pois.
Koputtajalle ei vittuilla."
En tiennyt, palaisivatko he uusien varusteiden tai aseiden kanssa.
Soitin uudestaan poliisille.
Neljännen hälytysäänen jälkeen he vastasivat.
He tulivat 20 minuutin päästä. Kaksi konstaapelia.
Toinen oli vanha ja leppoisa, toinen nuori.
Noin minun ikäiseni. Hän tuijotti minua kuin…
"Olet se tyyppi Gemischtes Hack, bestes Hackista!"
Ajattelin: "Hemmo, tuo oli epäammattimaista."
Ja olin boksereissani.
En aikonut tehdä sormipyssyjä. Se ei ollut oikea hetki.
He kysyivät tavallisia kysymyksiä, jotka eivät johtaisi mihinkään.
Mutta sitten aloin miettiä epäiltyjen kuvailemista.
On varmasti outoa olla poliittisesti ylikorrekti vasemmistolainen,
jos joutuu rikoksen uhriksi -
ja pitää kuvailla tekijää.
Eli… "Sillä ei ole väliä, minkä värinen hänen tukkansa oli.
Kansallisuus? Hän oli ihminen, okei?
Binäärinen ajattelusi oksettaa minua, sinä hetero, valkoinen cis-mies.
Uskomatonta."
Erittäin ärsyttävää poliiseille. Joutua tekemisiin hipin kanssa.
En ole sellainen. Minä…
Kun poliisi kysyy minulta:
"Herra Lobrecht, miten pitkä tekijä oli?"
"Hän oli turkkilainen!"
"Mutta miten pitkä hän oli?"
"Miten pitkä? Turkkilaisen pituinen!
Kuusi ja 30 durumia!
Pienempi kuin saksalainen, isompi kuin kiinalainen. Turkkilainen!
Napatkaa hänet!"
Se oli murto-gate.
Se pieni kokemus riitti rikkomaan joitain perustavanlaatuisia uskomuksia.
Heti sen jälkeen ajattelin: "Tarvitsen aseen.
Haluan ampua pari mulkeroa.
Tarvitsen mutkan."
En saa hankittua voimakasta asetta. Hankin siis starttipistoolin, kuin nynny.
Ilma-aseen, jossa on paukkupatruunoita.
Se on vain äänekäs.
"Kädet ylös, tai kuuluu ääntä!
Ette ole vaarassa, mutta tästä lähtee kova ääni!
Minulla on korvatulpat! Safety first!"
Starttipistooli, kuin nynny.
Se on nyt sänkyni vieressä. Jos joku yrittää vielä murtautua sisään,
menen ovelleni starttipistoolini kanssa.
Koputan ensin.
Jos se ei riitä, riuhtaisen oven auki ja seison siinä aseen kanssa.
Se on suunnitelmani.
Ja suunnitelmani -
perustuu vahvasti siihen,
että se riittää. En ole valmistautunut kovaan vastarintaan.
Olen valmis siihen, että voro sanoo: "Wallah, tuo ei ole oikea."
Olen valmis siihen. Sanoisin: "Kokeillaanko, kusipää?
Kokeillaan sitä!"
Jos hän lähestyy vielä, sanon:
"Okei, bluffasin. Tule sisään.
Arvotavarat ovat tuolla. Onko sinulla nälkä?"
Starttipistooli, kuin nynny.
Minulla ei ole onnea aseiden kanssa.
Lapsena olin aina aseistettu.
Oikeasti.
Olen Berliinin Neuköllnistä. Se on vähän kuin Harlem.
Olen Neuköllnistä.
Se oli alue täynnä aseistettuja lapsia.
Jokaisella kymmenvuotiaalla oli veitsi.
Oikea veitsi. Tappamista varten.
Ei taskuveitsi.
Oikea veitsi, jonka terä oli heidän kätensä pituinen.
Veitsi.
Kaikilla oli aseita, joten halusin veitsen 12-vuotiaana.
Hankin siis itselleni perhosveitsen.
Tiedättekö perhosveitset?
Se on kolmiosainen veitsi. Se avautuu kahvasta.
Sitten se suljetaan. Sen kanssa voi leikkiä.
Se oli tosi hauskaa.
Se on hauska avata. Ja tappaa sitten joku.
Sitten se on hauska sulkea.
Mikä keksintö!
Ensin hauskaa, sitten murha.
Sitten taas hauskanpitoon.
Hankin perhosveitsen.
Strategiani lapsena oli, että jos joutuisin vaaralliseen tilanteeseen,
vetäisin veitseni esiin ja leikkisin sillä näkyvästi.
Jotta kaikki näkevät, että tämä saksalainen on aseistettu.
40 kiloa, jonka kanssa ei pelleillä.
Se oli minun jipponi.
Sitten istuin kerran yksin metrossa.
Neljä poikaa nousi kyytiin.
Sanotaan suoraan. Turkkilaisia.
He istuivat vastapäätäni ja tuijottivat minua.
Ajattelin: "Okei, nyt se alkaa."
Leikin veitselläni. Yritin näyttää hieman psykopaatilta.
Pojat seisoivat edessäni ja sanoivat:
"Näytä sitä."
Annoin veitsen heille.
He ottivat sen minulta.
Se tapahtui neljässä sekunnissa.
Ei ollut mitään, mihin koputtaa.
He varastivat veitsen, jonka piti suojella minua varkauksilta.
Minulla ei ole onnea aseiden kanssa.
Tarvitsen drinkin.
Suutani kuivaa.
Se on kuiva kuin vaginani.
En tiedä, mistä tuo tuli.
"Vaginani on kuiva.
Valitan kuivasta vaginastani."
Se on todella outo ongelma.
Itse asiassa se on vain naisten ongelma.
Se kuulostaa seksistiseltä.
Mutta kuivat vaginat ovat sataprosenttisesti naisten ongelma.
Ja epäsuorasti miesten.
"En voi harrastaa seksiä. Vaginani on liian kuiva."
"No, ota drinkki."
Kippis.
Se voisi auttaa.
Ei siitä haittaakaan voi olla.
Se ei kuivu sen enempää,
jos naiseen lisätään H2O:ta.
Vaginavitsit purevat minuun.
Sen huomaa.
Oikeasti. Se on kuin voideltu.
Niin se on.
Pimppani vuotaa.
Olen nyt 31, eikä se tunnu siltä.
Se ei tunnu siltä, miltä kuvittelin sen lapsena tuntuvan, kun on niin vanha.
En tunne itseäni vanhaksi, kypsäksi ja aikuiseksi.
En voi uskoa, että olen jo 31.
Se pitää paikkansa. Siitä on todisteita. En ole mikään pakolainen.
Ei tarvita luunmittausta tai mitään.
Ystäväni käyttäytyvät ikänsä mukaisesti.
He näyttävät oikeasti aikuisilta.
He asettuvat perhemoodiin, asuvat tyttöystäviensä kanssa, saavat lapsia.
Kaverini José odottaa ensimmäistä lastaan.
Tai siis, ei hän.
Vaan hänen tyttöystävänsä. Niin vasemmistolainen hän ei ole.
He pysyvät vanhoissa sukupuolirooleissa.
"Synnytä minulle poika, nainen!
Siivoa tämä. Minulla on nälkä!"
Ne naiset.
Heillä on ihan erilainen tuntuma paistinpannuun.
Aivan eri tapa pidellä luutaa.
Sitä ei voi opetella.
José saa siis pian ensimmäisen lapsensa. Ja totta puhuen en ole valmis siihen.
En ole valmis siihen,
että José saa pian vauvan.
Se voi vaikuttaa minuunkin, enkä halua sitä.
Pelkään, että minun pitää tehdä jotain.
Jossain vaiheessa vauva on siellä,
ja sitä pitää mennä katsomaan.
Ja reagoida jollain tapaa, mutten tiedä, millä.
Pidän sitä vain mini-Joséna.
Minusta iso versio on jo ruma.
Kaikki ovat innoissaan. Ja José haluaa antaa vauvansa minulle.
Enkä halua sitä. Mutta minun pitää ottaa se.
Sellaisissa tilanteissa ei vain voi kieltäytyä.
Pelottavaa.
Liikaa vastuuta minulle.
Jos José antaa minulle vauvansa, on kuin hän sanoisi:
"Tässä, Felix, on elämäni tärkein asia.
Se on hauras. Sen terveys on täysin sinun käsissäsi.
Ja me kaikki tarkkailemme sinua."
Se pelottaa minua.
Pelkään, että siinä käy näin…
Mitä sitten pitäisi sanoa?
Niin voi käydä.
Se on inhimillistä, mutta mitä siihen pitäisi sanoa?
Eli…
Jou…
Kiusallista.
Sitten peräännytään niin, ettei kukaan huomaa.
Hitto, astuin taas sen päälle! Sori!
Se pelottaa minua.
Mikä on turvallisin tapa pidellä vauvaa? Mikä on virallinen tapa pidellä sitä?
Luulen, että tarttuisin vauvaan vaistomaisesti kuten kissa poikasiinsa.
Niskasta, eli…
Olen rehellinen.
Se vastuu, jonka avuton, pieni olento tuo mukanaan,
pelottaa minua oikeasti.
Tunnen oikeaa ahdistusta siitä.
Kuten hiljattain, kun näin nuoren äidin -
pienen vauvansa kanssa kadulla ja…
No, "nuoren äidin"… Tarkoitan nuorta meihin verrattuna.
Ei nuorta kuten "parhaassa iässä".
Hän ei ollut yhdeksän. Vain…
Vain nuori äiti pikkiriikkisen vauvansa kanssa.
Ja se vauva osasi kävellä.
En tiedä, oliko se epätavallista.
En tiedä, milloin vauvat alkavat kävellä. Yhden päivän iässä?
No, ihan sama. Se mies osasi kävellä.
Äiti ja hänen vauvansa pitivät toisiaan kädestä.
Sitten se vauva riuhtaisi itsensä vapaaksi.
Ja tähän tyyliin…
Se juoksi pois.
Alkoi juosta kuin pieni vauva.
Suoraan sanottuna, juokseva vauva…
En siedä sellaisen näkemistä.
Kun näen juoksevan vauvan, mieleeni juolahtaa kaksi ajatusta. Ensinnäkin:
"Mihin sinulla on noin kova kiire?
Olet yksivuotias. Sinulla ei ole sovittuja tapaamisia,
joihin sinun pitäisi mennä ilman äitiäsi.
Pitääkö kolmipyöräsi paikoittaa uudelleen?"
"Kyllä, poikittain invapaikalle.
Helvetin rammat.
Paikoitan, mihin haluan. Olen vauva.
Mitä aiot tehdä?"
Vauvat voivat pysäköidä, minne haluavat.
Vauvat voivat ylipäätään tehdä, mitä haluavat.
Vauvat ovat lain yläpuolella vain, koska ne ovat söpöjä.
Luulen, että vauvat tietävät sen varsin hyvin.
"Kakkaan tähän lattialle, ja äiti antaa minulle suukon.
Olen vauva.
Tartun naistasi rinnoista. Mitä sitten?
Mitä aiot tehdä? Olen vauva.
Olen vauva, hemmo.
Koske minuun, niin näet, miten käy."
Se on siis ensimmäinen ajatukseni, kun näen vauvan juoksevan.
Se on pitkä ajatus. Ja…
Ja toinen ajatukseni on, etten uskalla katsoa, kun näen vauvan juoksevan.
Pelkään aina näkeväni jotain kamalaa,
kun katson sitä.
Ne ovat aina tällaisia…
Ne nostavat kätensä. Typerää.
Ne eivät tiedä, ettei käsiä tarvitse nostaa juostessa.
Se vain näyttää naurettavalta ja nolostuttaa vanhemmat.
Sitten ne nopeuttavat, koska eivät tiedä, mitä nopeus on.
Ne eivät hallitse sitä.
On selvää, että juokseva vauva kaatuu.
Kyse on vain siitä, miten pahasti.
Berliinissä kysymys ei kuulu,
kaatuuko juokseva vauva johonkin vaaralliseen juttuun. Vaan mihin.
Rikkinäiseen lasipulloon vai hehkuvaan tupakantumppiin?
Se tekee juoksevasta vauvasta hetkessä palavan vauvan.
Deodoranttia…
"Tuohan palaa kuin apinatalo."
Juoksevan vauvan kuoleman todennäköisyys on noin 50 prosenttia.
Juoksevaa vauvaa voidaan pitää yhtä aikaa sekä elävänä ja kuolleena.
Hashtag SchrödingerinVauva.
Kun vauvasi juoksee, voit yhtä hyvin alkaa miettiä,
onko sinulla kotona vielä kenkälaatikkoa.
Tai pientä kassia H&M:ltä.
Tai isoa lounasrasiaa.
"No, tungin vauvani Tupperwareen…"
Minua ärsyttää, että kaverini ovat nyt aikuisia.
Tai esittävät olevansa. Enkä minä ole vielä siinä vaiheessa.
"Tehkää te sitä paskaa. Minä juhlistan elämääni."
Pidän itseäni viimeisenä coolina tyyppinä ystävieni joukossa.
Mieleltäni nuorena.
Mutta pitää olla varovainen, sillä uskon,
että on vain hienoinen ero siinä, onko mieleltään nuori -
vai paikoilleen jämähtänyt.
Vain pieni ero siinä, onko tyyppi, jonka kanssa on hauskaa,
vai joku, joka yrittää yhä olla räppäri.
Pelkäänpä, että kymmenen vuoden päästä minä olen se, joka jäi jumiin.
Ystävilläni on perheet lähiöissä ja yhdeksästä viiteen -työt. Ja minulla ei.
Haluan yhä juopotella kolme kertaa viikossa.
Ja yhtäkkiä haluan etsiä uusia ystäviä, joiden kanssa käydä ulkona,
ja hengailen tyyppien kanssa, jotka ovat aivan liian nuoria minulle.
Joidenkin hiton yliopistonuorten, jotka asuvat soluasunnoissa,
joissa kodinkoneet saadaan toimimaan jollain tempuilla.
"Voinko tehdä vähän kahvia?"
"Ota leipäveitsi…"
"Mihin tarvitsen -
leipäveistä tässä skenaariossa?"
"Yksinkertaista. Työnnät vain veitsen kahvan -
vesisäiliön ja kahvinkeittimen väliin,
painat nappia,
odotat, kunnes se ei enää vilku… Vedä veitsi ulos nyt!"
Ja: "Onko vessa rikki?"
"Ei, miten niin?"
"Koska se ei vedä."
"Etkö kääntänyt hanaa auki parvekkeelta?
Kun avaat parvekehanan, voit käyttää vessaa normaalisti.
Mutta sulje se sitten heti, tai Lena ei voi avata ikkunaansa."
He kasvoivat aikuisiksi liian nopeasti.
Minulla ei ollut sopeutumisvaihetta, jolloin olisin tottunut siihen.
Se tapahtui yhdessä sekunnissa.
Kuin ystäväni olisivat kaikki sopineet: "Olen nyt aikuinen.
Tästä lähtien takkini on vedenpitävä."
Yhtenä hetkenä olimme yhdessä klubilla,
ja kamuni José oksentaa päälleen,
ja sanoo heti sen jälkeen: "Hei.
Haetaan toiset Virtaset.
Hörpitään toiset oluet."
Ja tekee kuolausääniä suullaan, jossa on vielä vähän oksennusta.
"Hörpitään kivat oluset!"
Se tuntui yhtenä hetkenä siltä, ja seuraavana hetkenä -
hän kutsuu minut päivälliselle lähiökotiinsa -
tiistaina kello viideltä.
Sitten hän avaa oven ja on valmistellut vitsin:
"Emme osta mitään."
Vain…
Vain sellainen isävitsi. "Emme osta mitään."
"Täällä on kylmä.
Päästä minut sisään. Mikä sinua vaivaa?"
Toisinaan pelkään, että se on välähdys tulevaisuudestani.
Että on vain ajan kysymys,
ennen kuin avaan oven hilpeä sutkaus huulillani.
"Emmehän me tuota tilanneet?"
Ja teen näin, koska luulen, että niin nuoret tekevät.
Jos sitä tekee liian kauan, saa krampin.
Pelkään sitä.
Totta puhuen huomaan vanhuuden oireita. Huomaan rappeutuvani hitaasti.
Yhtäkkiä hiukseni muuttuvat harmaiksi,
muttei kuten George Clooneylla.
Vaan: "Onko sinulla AIDS?"
Harmaat hiukset, tiedän…
Kun juon, krapulani kestää kuusi päivää. Minusta on tulossa sovinnainen.
Asiat, joista en ikinä ennen välittänyt, ovat alkaneet ärsyttää.
Jos joku ei tervehdi minua rapussa, päiväni on pilalla.
"On sääli, mitä täällä on tapahtunut."
Alan olla liian sovinnainen Berliiniin.
Se on outoa, koska vartuin Berliinissä kaiken sen paskan keskellä.
Minusta on tulossa liian sovinnainen sille.
En tajua Berliinin tekno-, MDMA- ja hepatiittijuttuja.
Tätä Berliinin juttua.
Tätä turisti-, hipsteri-, uusi tulokas -juttua. "Ja sitten -
he alkoivat soittaa rumpuja keskellä katua.
Se on niin Berliiniä."
Minä ajattelen: "Ei, se on rauhan rikkomista, paskiainen."
Se on äänekästä. Se on ärsyttävää.
Olen liian sovinnainen Berliiniin. Kun menen ruokakauppaan -
ja matkalla sinne näen, miten keskellä kirkasta päivää -
joku paskantaa kadulle,
minua inhottaa.
Olen liian sovinnainen siihen.
En ole sellainen mies.
En tietäisi, mitä tehdä.
Soitin lopulta poliisille, koska en tiennyt…
"En tiedä, vastaatteko te tästä, mutta ikäväkseni kerron teille…"
Liian sovinnainen.
Näin hiljattain miehen, joka haukkui.
Siis haukkui kuin koira.
Aikuinen mies, joka asettui eteeni ja…
"Mitä tuo melu on?"
"Joku mies haukkuu."
Se pummi tuijotti suoraan silmiini tyhjillä, elottomilla silmillään.
Saatanan haukkuva pummi.
Enkä tarkoita pummilla koditonta.
Ne ovat kaksi eri kenkäparia.
Joita kumpikaan heistä ei omista, mutta -
se ei ole sama asia.
Siinä sitä seisoo haukunnan kohteena.
Superärsyyntyneenä.
Epävarmana siitä, mitä tekisi. Se on uusi tilanne.
Mitä siihen voi sanoa? "Älä hauku."
"Ei!
Ei! Tänne!"
Tai heittää kepin, jotta hän häipyy.
"Ala vetää!"
Olen liian vanha sellaiseen. Liian vanha haukkuviin miehiin.
Kuulostaa vähän homolta.
Liian vanha haukkuviin miehiin.
Toivon joskus olevani homo.
En ole homo, mutta toivon välillä olevani. Tai ehkä aluksi bi.
Saadakseni vähän tuntumaa.
Tietämättömässä, heteroseksuaalisessa mielikuvituksessani on mahtavaa olla bi.
Se lisää välittömästi mahdollisten seksikumppanien määrää huomattavasti.
Ei mene enää johonkin surkeaan klubiin neljältä aamulla:
"Pahus. Vain miehiä jäljellä. Lähdetään." Sen sijaan ajattelee:
"Bileet pystyyn!
Antakaa tälle miehelle snapsi!
Snapsia ja slaikkaria!"
En tiedä, miksi slaikkarit olivat näin ylhäällä tässä skenaariossa.
Haluan bilettää isojen miesten kanssa. Entä sitten?
Suoraan sanottuna en tiedä, miksi kukaan ei pitäisi homoista.
Okei, onhan se AIDS.
Onhan se tunnelmanlatistaja, mutta…
Ei, mutta miksi joku ei pitäisi homoista? Ulkomaalaisista? Sen minä ymmärrän.
Meillä on erilaiset mielipiteet, ja heidän ovat vääriä ja tyhmiä.
Mutta ymmärrän ainakin heidän argumenttinsa. Tällaiset…
"Pakolaiset söivät mummoni."
Se on syvältä!
Siinä on pointti. Minäkin olisin kiukkuinen.
Ymmärrän sen. En voi ottaa sitä vakavasti, mutta…
Ollaan rehellisiä itsellemme.
Kukaan meistä ei ole vapaa näistä rasistisista päättelyketjuista.
Vartuimme yhdessä näissä rakenteissa.
Omaa käytöstä pitää miettiä ja yrittää käyttäytyä paremmin.
Oletan, että uskomme olevamme liberaaleja ja avomielisiä.
Minä uskon olevani liberaali ja avomielinen. Mutta…
Tämä on sinulle.
Mitä tuo oli? Kuulostaa siltä kuin koiraa kuristettaisiin.
Tietynlaiset naurut erottuvat aina joukosta.
Jotkut naurutyypit ovat niin yleisiä, että luokittelen ne.
Esimerkiksi eräs nauru, jonka tiedätte.
Kutsun sitä "siaksi".
Se on tällainen…
Ja toista, joka erottuu aina joukosta, kutsun "keuhkosyöväksi".
Se on tällainen…
Suoraan kasvaimen ohi.
Paineilmaa.
"Minulla on hauskaa."
Nenäverenvuoto.
Luulin tuntevani kaikenlaiset naurut.
Mutta hiljattain show'ssani oli nainen,
jonka nauru yllätti minut täysin.
Se nainen nauroi kuin olisi kirjoittanut sen chattiin,
ja Siri olisi lukenut sen sitten ääneen.
Hän teki näin:
Ajattelin: "Mikä sinua vaivaa?"
Voin kuvitella hänen yskänsä. "Ysk, ysk, ysk."
Vaihdoitko paikkaasi?
Olet vikkelä.
Vikkelä kuin Hitler.
En tiedä, oliko Hitler vikkelä.
Mutta jos oli, se pitäisi myöntää.
"Niin, tekihän hän todella pahasti, mutta olihan hän vikkelä…"
Vikkelä Aatu.
Kuulostaa halvalta huvipuistolaitteelta Bunkkerimaassa.
Olen samaa mieltä siitä, että aika kuluu nopeammin vanhetessa.
Olen huomannut sen viimeisten kolmen neljän vuoden aikana.
Niin kauan olen tehnyt tätä työtä.
Näin jälkeenpäin, viimeiset kolme neljä vuotta tuntuvat viikolta.
Aika vain vilahti ohitseni ja…
Suoraan sanottuna viimeiset kolme vuotta sujuivat hyvin.
Menestyin hyvin, urani sai puhtia ja hypetystä.
Ja tähän mennessä vähän mainettakin.
En halua kerskua, mutta se on totta ja…
En ole kuuluisa.
Kukaan ei levitä eteeni punaista mattoa, mutta olen vähän…
Hammasta purren voisin osallistua Neljän tähden illalliseen.
Seisoisin siellä keittiöpyyhe olkapäälläni.
"Kiitos, Giovanni Zarrella, että kysyit tästä balsamietikasta.
Se on hulvaton tarina…"
Se on minun kuuluisuuttani.
Jopa tällä pienellä maineellani koen kaikkea täysin järjetöntä.
Mietin, millaista on olla todella kuuluisa.
Olin hiljattain matkalla eräälle klubille -
ja odotin kadulla taksia.
Takaani lähestyi auto, joka pysähtyi ja tööttäsi.
Käännyin ympäri. Kyttiä.
Se oli poliisi.
He avasivat ikkunan, ja yksi heistä sanoi:
"Felix Lobrecht!
Tunnen sinut!"
Olin jo kännissä, joten sanoin: "Poliisi, minäkin tunnen sinut."
"Miten menee? Minne olet menossa?"
"Menen yhteen klubiin."
"Tule. Viemme sinut."
He avasivat oven, ja kiipesin taakse.
Heitä oli kolme. Kaksi edessä, yksi takana.
Olisi ollut outoa, jos kaikki olisivat istuneet edessä. Erittäin ahdasta.
Kerroin heille, minne olin menossa, ja kuljettaja sanoi:
"Mennään. Vilkut päälle. Se on nopeampaa."
Sitten kiidimme kaupungin läpi 100 km/h.
Jokaisissa punaisissa valoissa sireeni päälle ja matka jatkui.
Ja minä ajattelin: "Okei, pojat,
tämä on tosi mukavasti tehty, mutta eikö teillä ole töitä tai jotain?"
"Ei. Ei se mitään.
Haluatko ampua aseellani?"
Työssäni opin paljon Saksasta, koska matkustan paljon.
Pidin hiljattain show'n Saarbrückenissä.
Hauska fakta Saarbrückenistä…
Adolf Hitler -
ja Joseph Goebbels -
olivat Saarbrückenin kunniakansalaisia vuoteen 2001 asti.
Vuoteen 2001 asti.
Vain 56 vuoden viiveellä -
joku ajatteli: "No, ehkä meidän pitäisi…"
Kun Zlatko voitti Big Brotherin,
Adolf Hitler oli yhä sen kaupungin kunniakansalainen.
Se on myöhään.
Aina tien päällä. Olimme Ludwigsburgissa.
Niille, jotka eivät tiedä,
Ludwigsburg on pieni yliopistokaupunki Stuttgartin lähellä.
Sain tietää, että Ludwigsburgissa asuu vain naisia.
Yliopistossa opetetaan aineita, joita lähinnä vain naiset opiskelevat.
Jotain opetussontaa. Ei hajuakaan.
Siellä oli siis vain naisia. Pidin show'n, ja yleisö oli yhtä tissiä.
Yhtä, hytkyvää…
Se ei ollut kaunis tissi, koska he olivat opettajaharjoittelijoita.
Ludwigsburgissa asuu vain naisia.
Se oli hauskaa, koska olimme käyneet Aachenissa pari päivää aiemmin.
Ja Aachenissa on vain miehiä.
Aachen on oikeasti vain yhtä mulkkua.
Siellä on teknillinen korkeakoulu, ja siellä asuu vain miehiä.
Show'n jälkeen luokseni tuli opiskelija, joka sanoi:
"Hei, Felix. Minä tässä taas."
Se oli hassua, koska emme olleet tavanneet.
"Hei, Felix. Minä tässä taas. Halusin vain sanoa,
että kuten mainitsit, täällä asuu vain miehiä.
On pakko sanoa, että se on täysin totta.
Kun täällä Aachenissa lähtee ulos,
ja yhtä naista ympäröi alle kymmenen miestä,
on järkevää liittyä jonon jatkoksi."
Aachen on englanniksi "Me Too".
Aachenissa jokainen ilta on uudenvuodenaatto Kölnissä.
Ja aloin miettiä,
voisivatko Aachen ja Ludwigsburg tehdä jotenkin yhteistyötä.
Ehkä jokin ystävyyskaupunkijärjestely, jossa järjestetään bussimatkoja -
ja kuljetetaan bussilasteittain puutteessa olevia insinööriopiskelijoita -
Aachenista Ludwigsburgiin.
Jotta he voivat tehdä fuksinarttuja.
Vain sellainen idea.
Sitten he kerääntyvät klubille -
kolmioviivaimiensa kanssa,
saksalaista tanssia tanssien.
Saksalaiset tanssivat samoin kuin islamistit saarnaavat.
On tapahtunut paljon.
Myös elinolosuhteeni ovat muuttuneet kolmen vuoden aikana.
Ensimmäistä kertaa elämässäni minulla on rahaa.
Minulla ei ollut rahaa, nyt on.
Ja raha on kivaa.
Voin suositella sitä.
Suosittelen rahaa.
Mitä?
Mitä kello on?
42 000 euron Rolexini mukaan -
se on pian "minulla menee hyvin". Kiitos kysymästä.
Joku tuli vähän aikaa sitten sanomaan: "Pidin show'sta,
mutta rannekellosi sokaisi minut koko ajan."
Ajattelin: "Tiedätkö, miksi sitä sanotaan? Luksusongelmaksi."
Tiedättekö sanonnan: "Raha tuo ongelmia"?
Se ei ole totta! Se on vale!
Ero rikkaan ja köyhän välillä on se, että on perseestä olla toinen niistä.
"Felix! Tuo on todella epäreilua…"
"Anteeksi, en todellakaan puhu prolea ja…"
En halua, että teistä tuntuu, että tuhlaan rahani turhuuksiin.
Yritän tehdä ostoksia vastuullisesti.
Ostin juuri Guccin käännettävän takin.
Kaksi takkia 14:n hinnalla.
Raha on hyvä juttu.
Mutta raha muuttaa ihmisiä. Tajusin sen.
Raha muutti veljeni.
Veljeni on kiertuemanagerini. Hän on aina mukanani.
Ja minun rahani muuttivat veljeni.
Veljeni muuttui yhdessä yössä prinsessaksi.
"Felix, emmehän me tee enää sellaista?
Jätä se köyhille raukoille."
Näin… Veljestäni on tullut epämiellyttävä. Kaupungeissa, joissa pidän show'n,
yövymme kauneimmissa hotelleissa.
Jos kirjaudumme viiden tähden hotelliin,
veljeni ei ilahdu. Hän katselee ympärilleen.
Käy tarkastuskierroksella ja hytkyttelee. Veljeni hytkyttelee paljon.
Hän hytkyttelee huonekaluja.
"Katso. Se on jo melkein irti, eikö vain?
Se on vähän nuhruinen. En tiedä, voinko nukkua täällä."
Veljeni sähisee huonekaluille.
Veljestäni on tullut kusipää.
Hän juoksi paikallisen organisaattorin luo kahvikuppi kädessään ja sanoi:
"Sinä.
Tule tänne.
Halusin vain kysyä…
Halusin kysyä, tilasinko cappuccinoa -
vai haaleaa sianpissaa?
Tämä on sianpissaa, eikö vain?
Näin on. Tämä on sianpissaa.
Selvästikin.
Juo se.
Juo, senkin sika.
Juo omaa pissaasi."
Minusta on aika järjetöntä,
mitä viimeisten kolmen vuoden aikana on tapahtunut.
Sen mittakaava ja laajuus räjähti niin lyhyessä ajassa.
Se on melkein hämmentävää. Se on niin epätodellista.
Niin epätodellisia lukuja Hype-kiertueella,
joka myytiin täysin loppuun.
Myimme yli neljännesmiljoonaa lippua.
Kirjoitin kolmen viime vuoden aikana romaanin,
josta tuli bestselleri, myös äänikirjasta, ja siitä tehdään elokuva.
Jostain syystä podcastini on Saksan suosituin.
Olin…
Juuri nyt teen tätä upeaa spesiaalia -
Saksan kauneimmassa teatterissa.
Kaikki show'ni on loppuunmyyty kaikkialla.
Siinä on kaikki, mitä olen ikinä halunnut.
Mutta nyt, kun minulla on se kaikki,
en osaa iloita tai nauttia siitä,
koska minulla on kiire pelätä, että menetän sen kaiken jotenkin.
Tämä on siis tavallaan minun vauvani.
Ja pelkään tätä…
Ensimmäistä kertaa pelkään menetystä, koska nyt minulla on jotain menetettävää.
Se voi muuttua nykyään nopeasti. Yksi sitaatti asian vierestä riittää.
Yhtenä hetkenä tekee show'ta tuhansien ihmisten edessä -
ja seuraavana seisoo ruokakaupan edessä haukkumassa.
Se voi muuttua nopeasti. Se pelottaa minua.
Yritän nauttia siitä kaikesta. Mutta sitä hypetys taitaa olla.
Se syntyy yhtäkkiä, ja yhtenä päivänä se on ohi.
Nimeni on Felix Lobrecht. Kiitos, että tulitte.
Kiitos!
Rakastan teitä kaikkia! Hypetys on totta!
Tekstitys: Anu Uusitalo