Downloaded from YTS.MX
‫לא תאמינו כמה מעט הומור ‬ ‫יש בצילום מופע בידור.‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫זה מדהים. אף אחד לא אמר לי ליהנות.‬
‫הדבר האחרון ששמעתי‬ ‫לפני שעליתי על הבמה היה,‬
‫"אל תדפוק את זה."‬
‫- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -‬
‫- פליקס לוברכט -‬
‫- לייסצהאלה, המבורג -‬
‫- הייפ -‬
‫כל הדרך מברלין במיוחד בשבילכם:‬
‫פליקס לוברכט!‬
‫צודקים.‬
‫צודקים לגמרי.‬
‫אני אוהב את האולם הזה.‬ ‫בחרתי בתיאטרון הזה במיוחד.‬
‫אני פשוט חושב שהוא יפהפה.‬ ‫יותר מדי יפהפה בשבילי.‬
‫למען האמת.‬
‫וגם בשבילכם, למען האמת. מבלי להעליב.‬
‫לאף אחד מאיתנו אסור להתקרב לעוגב הזה כאן.‬
‫זאת בושה שאנחנו כאן.‬
‫יותר מדי יפה כאן.‬
‫יש לכם באמת מושבים מחורבנים שם למעלה, מה?‬
‫ממש חרא להיות אתם עכשיו.‬
‫שם למעלה, יש בטח כמה דייטים ראשונים‬
‫שבהם איזה בחור השוויץ,‬ ‫"יש לי מושבים בתא למופע של פליקס!"‬
‫ובום, אתם יושבים שם למעלה.‬
‫"כן, זו הייתה הופעה טובה."‬
‫"אני לא מרגיש את הרגליים‬ ‫אבל נראה לי שכמעט ראיתי אותו פעם אחת."‬
‫"רוצה להזדיין עכשיו או מה?"‬
‫אלוהים.‬
‫ממש יפה כאן.‬
‫נכים ממש מעצבנים אותי.‬
‫לא כי הם נכים. זאת לא אשמתם.‬
‫בדרך כלל.‬
‫זה נכון.‬
‫אם השתכרת וניסית לעשות רושם על איזו בחורה‬
‫בביצוע גלגול עם האופנוע והתרסקת לגמרי,‬
‫והאופנוע הכה אותך בחזה והשאיר אותך משותק.‬
‫במקרה כזה הייתי אומר...‬
‫שייתכן שאתה אחראי לכך חלקית.‬
‫זה לא היה חייב לקרות. זה לא היה נחוץ.‬
‫לא, ברצינות, אני מתעצבן מחניות נכים.‬
‫בגלל זה נכים מעצבנים אותי.‬
‫למען האמת, אני חושב שהרוב חושבים ככה.‬
‫אני חושב שרוב האנשים ‬ ‫לא היו אומרים את זה על הבמה,‬
‫אבל אני חושב שכולם מתעצבנים מחניות נכים.‬
‫זה פשוט שיווק נוראי.‬
‫אתה במכונית שלך, אתה רוצה להגיע הביתה ‬ ‫ואתה לא מוצא חנייה בשום מקום.‬
‫אתה נוסע מסביב לבלוק 15 פעמים.‬ ‫אתה רק רוצה להגיע הביתה.‬
‫אתה מת להשתין כמו דוב פרא.‬
‫אתה צריך להשתין כמו דוב,‬ ‫וסוף-סוף אתה רואה מקום חנייה פנוי.‬
‫זהו זה! אתה שמח עד הגג, ‬ ‫נכנס לחנייה ורואה... "חרא!"‬
‫חניית נכים.‬
‫ואז כולם חושבים...‬
‫"הנכים המחורבנים האלה בכל מקום!"‬
‫זה לא דבר נחמד לחשוב, ‬ ‫אבל אתה חושב ככה בכל מקרה.‬
‫אף אחד לא נוסע מסביב במשך 15 דקות‬ ‫כשהוא מת להשתין כמו דוב,‬
‫ומוצא סוף-סוף מקום חנייה פנוי. בינגו!‬
‫ואז הוא קולט שזאת חניית נכים…‬
‫אף אחד לא חושב, ‬ ‫"כן, זה חשוב להתחשב בנכים".‬
‫"תמשיכו ככה!"‬
‫לא, אתה חושב, "אז אל תנהג, נכה שכמותך!"‬
‫"אני רוצה לחנות!"‬
‫"יש אנשים שעדיין צריכים‬ ‫ללכת כל הדרך הביתה מהמכונית שלהם."‬
‫"אני לא מתגלגל אוטומטית!"‬
‫"לא, אני הולך בעצמי!"‬
‫"הנכים ה‬‫מחורבנים ‬‫האלה!"‬
‫תראו מה חניית נכים מוציאה ממני.‬
‫איזה מין... ‬ ‫חותך צמיגי כיסאות גלגלים חסר אכפתיות.‬
‫חניות נכים לא עושות כלום ‬ ‫כדי לשפר את התדמית שלהן.‬
‫אני מבין שחניות נכים הן דבר חשוב.‬
‫אתם יודעים, לנכים, אבל...‬
‫חניית נכים היא סוג של מכשיר ‬
‫שמכשיל את דרכם של נכים‬ ‫לתוך חייהם של האנשים הלא נכים.‬
‫"שלום! גם אני כאן עכשיו!"‬
‫"אני וולטר כיסא גלגלים!"‬
‫"כן, טוב, אני פליקס חסר מעצורים. ביי!"‬
‫"אני רוצה לחנות!"‬
‫בנוסף לכך, אני חושב ‬ ‫שהיחס בין מקומות החנייה לנכים,‬
‫מספר מקומות החנייה לנכים,‬ ‫הוא ממש לא פרופורציונלי‬
‫למספר הנכים בפועל.‬
‫אחרת, חניות הנכים לא תמיד היו ריקות.‬
‫זה משגע אותי.‬
‫כשמישהו חונה שם מולי, אני תמיד חושב,‬
‫"אם לא איבדת לפחות חצי מעמוד השדרה שלך…‬
‫אני מתקשר למשטרה."‬
‫כי אני נמושה,‬
‫כי אני לא מספיק אכפתי כדי להבין.‬
‫לא היה לי הרבה ניסיון עם נכים בחיי.‬
‫וזאת בטח הבעיה. חסרה לי פרספקטיבה.‬
‫אני חושב שזה היה ממש עוזר ‬ ‫לשפר את היחסים בינינו‬
‫אם היה שיח אמיתי בינינו.‬
‫דיון אמיתי.‬
‫אולי בית פתוח לנכים.‬
‫או יום חוויה בנכות.‬
‫רק כדי לקבל הרגשה מה זה.‬
‫בשביל האלפבית של הנכים.‬
‫מא' בשביל "אה, חרא! אין לי רגליים!"‬
‫לז', בשביל: "זין! אני צריך רישיון ‬ ‫לבניית רמפה לכיסא גלגלים!"‬
‫אמרתי את זה לאחרונה במופע בטריר.‬
‫ובחור בכיסא גלגלים התגלגל כל הדרך החוצה,‬
‫ממש הביע מחאה מול הבמה.‬
‫כולם ראו את זה.‬
‫דממה מוחלטת. כולם בהו בי, מזועזעים.‬
‫"הוא הגזים."‬
‫"הוא נסחף. מביך!"‬
‫באמת הייתי נבוך.‬
‫הפכתי לאדום והתחלתי לקבל עוויתות מוזרות.‬
‫"איזה צחוק, נכון?"‬
‫ניסיתי להציל את מצב הרוח.‬
‫קפצתי מסביב כמו איזה ליצן.‬
‫חמש דקות לאחר מכן, הוא התגלגל בחזרה פנימה ‬ ‫כאילו, "סליחה, הייתי צריך להשתין".‬
‫חשבתי, "תזמון מושלם, בנאדם!"‬
‫אחרי התוכנית חתכתי לו את הצמיגים.‬
‫אבל רק אחד מהם.‬
‫האשטאג… ‬
‫אבל בעיקרון, כיסאות גלגלים הם הגיוניים.‬
‫נכון?‬
‫אם אתה לא יכול ללכת…‬
‫אחרת הם לא הגיוניים.‬
‫אחרת זה כיסא עם גלגלים.‬
‫אם אתה לא יכול ללכת, כיסא גלגלים זה נהדר.‬
‫גם הליכונים זה טוב.‬
‫אבל אתם מכירים את הדברים האלה‬
‫שנראים כמו הליכונים, אבל אין להם גלגלים?‬
‫אלה כמו… ‬
‫אני לא בטוח שהם עוזרים.‬
‫זה נראה כאילו שמכריחים מישהו שמתקשה ללכת‬
‫לסחוב שידה קטנה לכל מקום.‬
‫"אתה חייב לסחוב את זה! זה טוב לבריאות!"‬
‫"אה, בסדר."‬
‫"זה כבד, כל כך כבד!"‬
‫בטח הייתה פגישת עיצוב ‬ ‫שבה הדבר הזה היה האפשרות הטובה ביותר.‬
‫זה מעלה את המחשבה, "מה היו החלופות?"‬
‫"נוכל לקשור שרשרת עם אבן מסביב לצווארם."‬
‫"כאילו..."‬
‫רק שתדעו, בשלב זה,‬ ‫מותר לכם לצחוק מכל דבר שאני אומר.‬
‫הכול סתם בדיחות. מותר לכם לצחוק.‬
‫אנחנו חיים בתקופה של תקינות פוליטית.‬
‫תמיד יש מישהו שטוען שהוא מופלה לרעה.‬
‫ובהקשרים רבים, זה נכון. ‬ ‫אבל כאן, הכול רק בדיחות.‬
‫רק כדי לתת לכם קצת שקט נפשי:‬
‫בדקתי כל בדיחה ובדיחה עם משטרת הבידור.‬
‫היא מורכבת מקסבייר נאידו וקולגה.‬
‫לא הושמעו שום התנגדויות.‬
‫כן, אז...‬
‫מותר לכם לצחוק על הכול.‬
‫בנימה זאת...יהודים.‬
‫אני סתם צוחק.‬
‫אתם חושבים שזה מצחיק?‬
‫"חשבתי שהקטע שבו הוא שתה ‬ ‫היה הכי טוב עד עכשיו."‬
‫יודעים מה הייתם אוהבים?‬
‫בר.‬
‫"תראה, הוא הזמין לעצמו גם בירה!‬ ‫הלילה הכי טוב בעולם!"‬
‫רק בדיחה קטנה בצד.‬
‫מכירים את הנערות המתבגרות האלה?‬
‫מתבגרות שאומרות דברים כמו,‬ ‫"היי, גיל זה רק מספר!"‬
‫ואתה חושב, "כן, מספר שישלח אותי לכלא."‬
‫מספר די חשוב.‬
‫לחבר שלי יש כלל מפתח:‬
‫"פליקס, רק תוודא שהוא מתחיל בספרה 2."‬
‫ואז הוא מוסיף, ‬ ‫"וזה חייב להיות מספר דו ספרתי".‬
‫אני בן 31 עכשיו.‬
‫כל כך זקן, 31. תודה.‬
‫שלושים ואחת. 31 זה לא גיל מצחיק.‬
‫כאילו, 31 זה סוג של גיל שבו ‬ ‫אם אתה מקבל דואר,‬
‫זה אף פעם לא חדשות טובות.‬
‫אתה כבר לא מקבל יותר מכתבים‬ ‫מסבתא שלך עם עשרה אירו בפנים.‬
‫כשאתה בן 31, לסבתא שלך יש שיטיון.‬
‫והיא קוראת לך ולאחותך בשם "סשה".‬
‫"סשה, מה העניין עם הבריכה כאן?"‬
‫"מה העניין עם הבריכה?"‬
‫"איזו בריכה, סבתא?"‬
‫"תני לי את הכסף ותשתקי כבר."‬
‫"אני הולך עכשיו."‬
‫"סשה?"‬
‫"סשה!"‬
‫בגיל 31, לא מקבלים חדשות טובות בדואר.‬
‫שלושים ואחת זה גיל די משעמם.‬
‫אתה מרגיש שכבר עשית הכול.‬
‫עכשיו הכול רק חוזר על עצמו. משעמם.‬
‫בתור ילד, אתה מתנסה בדברים חדשים בכל יום.‬
‫הכול חדש ומסעיר. אתה לומד כל יום משהו חדש.‬
‫"וואו, עץ! מה עכשיו?"‬
‫בגיל 31, כל זה נגמר.‬ ‫כל ההתנסויות הראשונות מאחוריך.‬
‫הפעם הראשונה שעשית סקס. ‬ ‫הפעם הראשונה שהיה לך תקר בגלגל.‬
‫השוד, רצח ותאונת פגע וברח הראשונים שלך.‬
‫עשית הכול.‬
‫עכשיו הכול חוזר על עצמו.‬
‫זה גיל משעמם.‬
‫אז די שמחתי לאחרונה כשהתנסיתי במשהו חדש.‬
‫בעיקרון, בפעם הראשונה בחיי...‬
‫היה לי עורב בסלון.‬
‫זה מצב מוזר, להיכנס לסלון בוקר אחד,‬
‫מבלי לצפות לראות עורב, אבל יש עורב.‬
‫זה מצב מביך.‬
‫מביך כמו… ‬
‫אתם מכירים את זה כשאתם רוצים לפתוח חלון‬
‫אבל הידית מכוונת להטות אותו?‬
‫אז יש לכם את המצב הזה... ואז...‬
‫אתה עומד מתחת לחלון כמו איזה אידיוט‬
‫שחושש לחייו.‬
‫כזה מצב פי ארבעה.‬
‫זה עורב בסלון שלך.‬
‫העורב היה טיפש.‬
‫הוא רצה לצאת, אבל הוא עף לתוך החלון הסגור.‬
‫שוב ושוב.‬
‫הוא היה מבוהל והוא חרבן בכל מקום.‬
‫הוא עשה המון רעש והעיר אותי.‬
‫נכנסתי לסלון חצי ישן וחשבתי...‬
‫"לא."‬
‫"לא, אני לא רוצה את זה!"‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬ ‫לא היה לי ניסיון עם עורבים אצלי בבית.‬
‫אמרתי לעורב, "בבקשה, עזוב, אדוני!"‬
‫"בבקשה, צא מהדירה שלי!"‬
‫אבל העורב רק… ‬
‫ואז אמרתי את זה באנגלית, ‬ ‫"בבקשה, עזוב עכשיו!‬
‫אדוני, אני לא רוצה אותך בדירה שלי!"‬
‫ואז ראיתי שהעורב נכנס מהמרפסת.‬
‫אז פילסתי את דרכי למרפסת ‬
‫ופתחתי את הדלת לרווחה.‬
‫ואז אתה עומד שם,‬
‫בן 31, על המרפסת, ‬
‫בשבע בבוקר, בתחתוני בוקסר.‬
‫עם חצי זקפה.‬
‫אבל לא בגלל העורב.‬
‫זאת הייתה רק זקפת הבוקר שלי.‬
‫אז אני עומד שם,‬
‫העורב המזוין עף בסיבובים בדירה שלי.‬
‫בכל פעם שזה התקרב לדלת,‬
‫"לא, אדוני, בבקשה זה... ‬ ‫אתה חייב ל... לכיוון הזה!"‬
‫"אתה חייב לעוף לכיוון הזה!"‬
‫העורב חשב, "לא".‬
‫"מה עם המסדרון?"‬
‫ואז העורב נעלם במסדרון.‬
‫ואז חשבתי לעצמי, "נכון, ככה זה".‬
‫"זה מצב חדש."‬
‫"אני גר עם עורב עכשיו."‬
‫"זאת האישיות החדשה שלי עכשיו."‬
‫יש לי עורב מזוין בתור דייר.‬
‫שותף עורב אמיתי.‬
‫פשוט חיכיתי שם.‬
‫חיכיתי, קפאתי מקור. היה קר.‬
‫קר נורא.‬
‫מסתיר את הפין שלי מהשכנים.‬
‫אחרי שעתיים, גם העורב יצא.‬
‫ראיתי את החיה מתעופפת משם וחשבתי,‬
‫"העורב הזה חסר נימוס."‬
‫"הוא נכנס פנימה בלי הזמנה.‬ ‫בלי להגיד שלום, בלי כלום."‬
‫"עושה רעש נורא, מחרבן בכל מקום."‬
‫"לגמרי חסר נימוס!"‬
‫"אני לא מבקר אצלך בבית...‬
‫ומחרבן בכל מקום."‬
‫"עורב מזוין."‬
‫"הוא יכול ללכת להזדיין."‬
‫ברצינות, הוא יכול ללכת להזדיין.‬
‫הוא יכול ללכת להזדיין‬ ‫בתחת של העורב הטיפשי שלו.‬
‫ראיתם את התמונות הנוראיות האלה בחדשות‬
‫של דליפת נפט איפשהו,‬
‫תמונות של שחפים עם נפט על הכנפיים?‬
‫התמונה העצובה הזאת שתמיד חוזרת על עצמה.‬
‫אני רוצה שזה יקרה לעורב.‬
‫לאחרונה, מישהו ניסה לפרוץ אליי הביתה.‬
‫שמעתי את זה.‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫אז אני פשוט התקשרתי למשטרה.‬
‫והשוטרים האלה...‬
‫לא ענו.‬
‫זה היה בשעה אחת וחצי לפנות בוקר, בברלין,‬
‫כולם ישבו שם בתחנה וחשבו, ‬
‫"בואו פשוט לא נענה."‬
‫"הראשון שעונה הוא האידיוט הכי גדול."‬
‫"אם זה חשוב, הם יתקשרו שוב פעם."‬
‫הייתי לבד במצב הזה.‬ ‫הדלת הראשונה הייתה שבורה.‬
‫יש לי שתי דלתות כי אני עשיר.‬
‫הדלת השנייה מובילה ישר לדירה שלי.‬
‫הייתי חייב לעשות משהו.‬
‫אז התגנבתי לדלת והסתכלתי דרך חור ההצצה.‬
‫שני בחורים עם ברדסים.‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫אז נקשתי על הדלת.‬
‫בבית שלי… ‬
‫נקשתי על הדלת מבפנים‬
‫כדי להראות שיש מישהו בפנים.‬
‫"אני לא יודע אם זה יעצור אתכם,‬
‫אבל אתה צריכים לדעת."‬
‫נקשתי על נפשי.‬
‫הבחורים שמעו את זה והתחפפו.‬
‫חשבתי, "נקשתי אותם לעזאזל".‬
‫אל תתעסקו עם הנוקש.‬
‫לא ידעתי אם הם יחזרו עם ציוד חדש.‬
‫התקשרתי למשטרה.‬
‫אחרי הצלצול הרביעי, הם ענו.‬
‫הם הגיעו אחרי 20 דקות.‬
‫שני שוטרים.‬
‫אחד היה זקן ורגוע, השני היה בחור צעיר.‬
‫בערך בגילי. ‬ ‫הוא כל הזמן הסתכל עליי כאילו...‬
‫"אתה הבחור מהפודקאסט‬ ‫"גמישטס האק, בסטס האק!"‬
‫חשבתי, "אחי, זה לא מקצועי".‬
‫ואני בתחתוני בוקסר.‬
‫אני לא אעשה עכשיו "אקדחי אצבע".‬
‫זה לא הזמן המתאים.‬
‫הם שאלו את השאלות הרגילות.‬ ‫לא שזה יגיע לשום מקום.‬
‫אבל חשבתי...‬
‫חשבתי על תיאור החשודים.‬
‫זה בטח מצב מוזר ‬ ‫לשמאלנים תקינים פוליטיים מדי‬
‫אם הם קורבנות לפשע‬
‫והם צריכים לתאר את הפושע.‬
‫כלומר… ‬
‫"זה לא משנה איזה צבע שיער היה לו."‬
‫"לאום? הוא היה בן אדם, בסדר?"‬
‫"החשיבה הבינארית שלך מחליאה אותי,‬ ‫גבר סטרייט סיס לבן שכמותך."‬
‫"אני פשוט לא מאמין."‬
‫זה ממש מעצבן לשוטרים.‬
‫"להתמודד עם היפי מחורבן."‬
‫אני ממש לא כזה. אני… ‬
‫כששוטר שואל אותי,‬
‫"מר לוברכט, מה היה הגובה של הפושע?"‬
‫"הוא היה טורקי!"‬
‫"כן, אבל מה היה הגובה שלו?"‬
‫"מה היה הגובה שלו? גובה טורקי!"‬
‫"שישה דורום ושלושים!"‬
‫"קטן יותר מגרמני, גבוה מסיני. טורקי!"‬
‫"לכו תתפסו אותו!"‬
‫זאת היית שערוריית הפריצה.‬
‫החוויה הקטנה הזאת הספיקה‬ ‫כדי לרסק כמה אמונות בסיסיות.‬
‫מיד לאחר מכן, חשבתי לעצמי, ‬ ‫"אני צריך אקדח".‬
‫"אני רוצה לירות בבני זונות!"‬
‫"אני צריך נשק."‬
‫לא הצלחתי להשיג אקדח חזק.‬
‫אז השגתי אקדח אזעקה.‬
‫אקדח אוויר עם קליעי סרק.‬
‫הוא רק מרעיש.‬
‫"ידיים למעלה או שיהיה רעש!"‬
‫"אתה לא בסכנה, אבל יהיה רעש חזק!"‬
‫"יש לי אטמי אוזניים! בטיחות קודמת לכול!"‬
‫אקדח אזעקה, כמו נמושה.‬
‫אני מחזיק אותו ליד המיטה עכשיו.‬
‫אם מישהו ינסה שוב לפרוץ,‬
‫אני אלך שוב לדלת עם אקדח האזעקה שלי.‬
‫אני אקיש קודם.‬
‫אם זה לא יספיק, אני אפתח את הדלת לרווחה‬
‫ואעמוד שם עם האקדח.‬
‫זאת התוכנית.‬
‫והתוכנית שלי...‬
‫מסתמכת מאוד...‬
‫על שזה יספיק.‬
‫אני לא ערוך להתנגדות רבה.‬
‫אני מוכן שהוא יגיד, "זה לא אמיתי".‬
‫אני מוכן לזה. ‬ ‫אני אגיד, "תנסה אותי, בן זונה!"‬
‫"תנסה אותי!"‬
‫אם הוא יתקרב שוב, אני אגיד,‬
‫"בסדר, רימיתי. תיכנס."‬
‫"החפצים יקרי הערך נמצאים שם. אתה רעב?"‬
‫אקדח אזעקה כמו איזה נמושה.‬
‫אין לי מזל עם כלי נשק.‬
‫כשהייתי ילד, תמיד הייתי חמוש.‬
‫ברצינות.‬
‫גדלתי בנויקלן בברלין. זה קצת כמו הארלם.‬
‫אני מנויקלן.‬
‫זה היה רובע מלא בילדים חמושים.‬
‫לכל ילד בן עשר הייתה סכין.‬
‫סכין רצינית. בשביל לרצוח.‬
‫לא סתם אולר.‬
‫סכין רצינית עם להב באורך של הזרוע שלהם.‬
‫סכין.‬
‫לכולם מסביבי היו כלי נשק,‬ ‫אז בגיל 12, רציתי סכין.‬
‫אז השגתי סכין פרפר.‬
‫אתם יודעים מה זאת סכין פרפר?‬
‫זאת סכין של שלושה חלקים.‬ ‫היא נפתחת מהידית.‬
‫ואז אתה סוגר אותה.‬
‫אתה יכול לשחק איתה.‬
‫זה כיף.‬
‫זה כיף לפתוח. ואז אתה הורג מישהו.‬
‫ואז זה כיף לסגור אותה.‬
‫יופי של רעיון!‬
‫קודם כיף, ואז רצח.‬
‫ואז שוב פעם כיף.‬
‫השגתי סכין פרפר.‬
‫האסטרטגיה שלי כילד, אם הייתי במצב מסוכן,‬
‫הייתה לשלוף את הסכין שלי ולשחק איתה בגלוי.‬
‫כדי שכולם ידעו שהבחור הגרמני חמוש.‬
‫לא כדאי לך להתעסק עם ה-40 ק"ג האלה.‬
‫זה היה הטריק שלי.‬
‫פעם אחת, ישבתי לבד ברכבת התחתית.‬
‫ארבעה בנים עלו.‬
‫בואו ניגש ישר לעניין. טורקים.‬
‫הם ישבו מולי ונעצו בי מבטים.‬
‫חשבתי, "בסדר, הנה זה מתחיל".‬
‫שיחקתי עם הסכין שלי.‬ ‫ניסיתי להיראות קצת פסיכי.‬
‫הבנים עמדו מולי ואמרו, ‬
‫"תביא לראות."‬
‫אז נתתי להם את הסכין.‬
‫הם לקחו אותה ממני.‬
‫זה קרה בארבע שניות.‬
‫לא היה איפה להקיש.‬
‫הם גנבו את הסכין ‬ ‫שהייתה אמורה להגן עליי מפני גניבה.‬
‫אין לי מזל עם כלי נשק.‬
‫אני צריך משקה.‬
‫הפה שלי יבש.‬
‫יבש כמו הווגינה שלי.‬
‫מאיפה זה הגיע פתאום?‬
‫"הווגינה שלי יבשה."‬
‫"אני מתלונן על וגינה יבשה."‬
‫זאת בעיה מוזרה מאוד.‬
‫למעשה, בעיה של נשים בלבד.‬
‫זה נשמע סקסיסטי.‬
‫אבל באמת, וגינות יבשות ‬ ‫הן במאה אחוז בעיה של נשים.‬
‫ובעקיפין גם של גברים.‬
‫"אני לא יכול לשכב איתך, ‬ ‫הווגינה שלי יבשה מדי."‬
‫אז תשתי משהו.‬
‫לחיים.‬
‫אולי זה יעזור.‬
‫זה לא יזיק.‬
‫היא לא תהיה יבשה יותר‬
‫אם תוסיף H2O לאישה.‬
‫ב‬‫דיחות וגינה ‬‫ת‬‫מיד עובדות עליי.‬
‫אה, מרגישים בהבדל.‬
‫ברצינות.‬
‫כאילו שימנתי אותה.‬
‫אני רציני.‬
‫הכוס שלי נוטף.‬
‫בכל מקרה, אני בן 31 ‬ ‫ואני לא מרגיש שאני בן 31.‬
‫להיות זקן זה לא ‬ ‫כפי שדמיינתי שזה יהיה כשהייתי ילד.‬
‫אני לא מרגיש זקן, בוגר ומבוגר.‬
‫אני בקושי מאמין שאני בן 31.‬
‫אני לא משקר. יש ראיות.‬ ‫זה לא כאילו שאני פליט.‬
‫לא צריך לבצע מדידת עצמות או משהו.‬
‫כל החברים שלי מתנהגים בהתאם לגילם.‬
‫הם באמת נראים כמו מבוגרים.‬
‫הם נכנסים למצב משפחתי,‬
‫גרים עם החברות שלהם, מולידים ילדים.‬
‫לחבר שלי, חוסה, ‬ ‫עומד להיוולד התינוק הראשון.‬
‫כלומר, לא לו.‬
‫לחברה שלו.‬
‫הוא לא כזה שמאלני קיצוני.‬
‫הם שומרים על תפקידי המגדר המסורתיים.‬
‫"תהרי לי בן, אישה!"‬
‫"עכשיו תנקי את זה! אני רעב!"‬
‫נשים, נכון?‬
‫יש להן תחושה שונה לגמרי למחבת טיגון.‬
‫דרך שונה לגמרי להחזיק את המטאטא.‬
‫אי אפשר ללמוד את זה.‬
‫אז לחוסה עומד להיוולד התינוק הראשון שלו.‬
‫ואני חייב להיות כן אתכם, אני לא מוכן לזה.‬
‫אני לא מוכן לכך שלחוסה...‬
‫עומד להיוולד תינוק בקרוב.‬
‫זה עלול להשפיע גם עליי,‬ ‫ואני לא רוצה שזה יקרה.‬
‫אני מפחד שאצטרך לעשות דברים.‬
‫בשלב מסוים, התינוק יהיה שם‬
‫ואני אצטרך להיכנס ולהסתכל עליו.‬
‫ואני אצטרך להגיב איכשהו,‬ ‫אבל אני לא יודע איך.‬
‫אני פשוט אחשוב, "כן, זה חוסה קטן".‬
‫אני כבר חושב שחוסה הגדול מכוער.‬ ‫מה אני יכול להגיד?‬
‫כולם נרגשים.‬ ‫וחוסה רוצה לתת לי את התינוק שלו.‬
‫ואני לא רוצה אותו.‬
‫אבל אני חייב לקחת אותו.‬
‫במצבים כאלה, אתה לא יכול סתם להגיד לא.‬
‫מפחיד.‬
‫זאת אחריות כבדה מדי בשבילי.‬
‫אם חוסה נותן לי את התינוק שלו,‬ ‫זה כאילו שהוא אומר,‬
‫"הנה, פליקס, זה הדבר הכי חשוב בחיי."‬
‫"זה שביר.‬ ‫אני מפקיד את שלומו לחלוטין בידיך."‬
‫"וכולנו צופים בך."‬
‫זה מפחיד אותי.‬
‫אני מפחד שזה יקרה.‬
‫מה אתה יכול להגיד על זה?‬
‫זה יכול לקרות.‬
‫זה אנושי, אבל מה אתה יכול להגיד?‬
‫"כן, אז..."‬
‫מביך.‬
‫אתה נסוג משם מבלי שמישהו ישים לב.‬
‫לעזאזל, דרכתי על זה שוב!‬
‫סליחה!‬
‫זה מפחיד אותי.‬
‫מהי הדרך הבטוחה ביותר להחזיק תינוק?‬
‫מה הדרך הרשמית להחזיק אותו?‬
‫באופן אינסטינקטיבי, הייתי מחזיק תינוק ‬ ‫כמו שחתולה תופסת את הגורים שלה.‬
‫בצוואר, בדיוק כמו...‬
‫אני אומר להם בכנות.‬
‫האחריות הזאת שיצור קטן וחסר ישע מביא איתו‬
‫מפחידה אותי באופן...‬
‫אני מרגיש מתח אמיתי בחזה.‬
‫כמו לפני כמה ימים, כשראיתי אימא צעירה‬
‫עם התינוק הקטן שלה ברחוב, ו...‬
‫ב"אימא צעירה",‬ ‫אני מתכוון ל"צעירה" במובן של... בגיל שלנו.‬
‫לא במובן של צעירה בתחילת חייה.‬
‫היא לא הייתה בת תשע. פשוט...‬
‫אימא צעירה עם התינוק הפצפון שלה.‬
‫והתינוק כבר היה יכול ללכת.‬
‫אני לא יודע אם זה היה יוצא דופן ‬ ‫שהתינוק כבר היה יכול ללכת.‬
‫אני לא יודע מתי תינוקות מתחילים ללכת.‬ ‫אחרי יום? אין לי מושג.‬
‫לא משנה, בכל אופן... הבחור היה יכול ללכת.‬
‫האימא הזאת עם התינוק שלה, מחזיקים ידיים...‬
‫ואז התינוק השתחרר מהאחיזה שלה.‬
‫והלך כמו...‬
‫הוא בורח.‬
‫הוא התחיל לרוץ כמו תינוק קטן.‬
‫למען האמת, תינוק רץ… ‬
‫אני לא יכול לסבול לראות את זה.‬
‫אבל כשאני רואה את זה,‬ ‫שתי מחשבות צצות לי בראש.‬
‫הראשונה,‬
‫"לאן אתה צריך ללכת כל כך מהר, חבר?"‬
‫אתה בן שנה, חבר, אין לך פגישות...‬
‫שאתה צריך לקיים בלי אימא שלך, ‬ ‫אז מה הסיפור?‬
‫אתה צריך לחנות מחדש את התלת אופן?‬
‫"כן, באלכסון בחניית נכים."‬
‫"זין על הנכים, גבר."‬
‫"אני אחנה איפה שארצה, גבר. אני תינוק."‬
‫"מה תעשה, גבר?"‬
‫תינוקות יכולים לחנות איפה שהם רוצים.‬
‫תינוקות, באופן כללי, ‬ ‫יכולים לעשות מה שהם רוצים.‬
‫תינוקות הם מעל החוק רק כי הם חמודים.‬
‫ואני חושב שתינוקות יודעים את זה מצוין.‬
‫"אני אחרבן כאן על הרצפה,‬ ‫ואימא תיתן לי נשיקה."‬
‫"אני תינוק, גבר."‬
‫"אני אגע בציצים של האישה שלך, חבר.‬ ‫מה תעשה לי?"‬
‫"מה תעשה? אני תינוק."‬
‫"אני תינוק, גבר."‬
‫"רק תיגע בי, ותראה מה יקרה."‬
‫אז זאת המחשבה הראשונה שלי ‬ ‫כשאני רואה תינוק רץ.‬
‫זו מחשבה ארוכה. ו… ‬
‫והמחשבה השנייה שלי היא...‬ ‫אני לא מעז להסתכל כשאני רואה תינוק רץ.‬
‫אני תמיד פוחד שאהיה עד למחזה נורא‬
‫אם אסתכל על זה.‬
‫זה תמיד כמו... ואז… ‬
‫תמיד מרים את זרועותיו. זה טיפשי.‬
‫הוא לא יודע שלא צריך להרים ידיים כשאתה רץ.‬
‫זה פשוט נראה מגוחך ומביך את ההורים שלך.‬
‫ואז הם מאיצים כי הם לא יודעים ‬ ‫מה זאת מהירות.‬
‫הם לא שולטים בזה.‬
‫אין ספק שתינוק רץ ייפול.‬
‫השאלה היא רק כמה גרוע זה יהיה.‬
‫ובברלין, השאלה היא לא ‬ ‫אם הוא ייפול על משהו מסוכן,‬
‫אלא כמה מסוכן.‬
‫בקבוק שבור, או בדל סיגריה בוערת...‬
‫הופך תינוק רץ לתינוק בוער בתוך שניות.‬
‫דיאודורנט…‬
‫"נשרף כמו שדה קוצים בקיץ."‬
‫הסיכוי שתינוק רץ ימות הוא 50 אחוז.‬
‫אז תינוק רץ עשוי להיחשב חי ומת בו זמנית.‬
‫האשטאג: התינוק של שרדינגר.‬
‫ברגע שהתינוק שלך רץ, מוטב שתנסה להיזכר ‬
‫אם יש לך קופסת נעליים בבית.‬
‫או שקית קטנה של H&M.‬
‫או קופסת אוכל גדולה.‬
‫הכנסתי את התינוק שלי בטאפרוור...‬
‫אני כועס שכל החברים שלי ‬ ‫כל כך בוגרים עכשיו,‬
‫או שהם מעמידים פנים שהם בוגרים,‬ ‫ואני עדיין לא שם, כאילו...‬
‫תעשו את החרא הזה בלעדיי.‬ ‫אני אמשיך לחגוג בחיים.‬
‫אני מתייחס לעצמי ‬ ‫כמו לבחור המגניב האחרון מבין החברים שלי.‬
‫סוג של צעיר לנצח.‬
‫אבל אני חושב... ‬ ‫שצריך להיזהר, כי אני חושב...‬
‫שיש גבול דק בין "צעיר לנצח"‬
‫ובין "תקוע בחיים".‬
‫יש גבול דק בין,‬ ‫"כיף לצאת לבלות עם הבחור הזה",‬
‫ובין, "מה? הוא עדיין מנסה להיות ראפר?"‬
‫אני חושש שבעוד עשר שנים,‬ ‫אני אהיה זה שנשאר תקוע.‬
‫לחברים שלי יהיו משפחות בפרוורים‬ ‫ותהיה להם עבודה מתשע עד חמש.‬
‫ואני? טוב, אני...‬
‫אני עדיין אמשיך להשתכר שלוש פעמים בשבוע.‬
‫ופתאום, ארצה לחפש חברים חדשים לצאת איתם,‬
‫ואני פשוט אבלה ‬ ‫עם בחורים צעירים מדי בשבילי.‬
‫כמה סטודנטים דפוקים‬ ‫שגרים בדירת שותפים דפוקה‬
‫שצריך הפעיל בה טריקים‬ ‫על מכשירי החשמל כדי שיעבדו.‬
‫כאילו, "אפשר להכין קפה?"‬
‫"כן, תיקח את סכין הלחם..."‬ ‫"למה אני צריך...‬
‫את סכין הלחם בתרחיש הזה?"‬
‫"זה קל. אתה פשוט תוקע את הידית של הסכין‬
‫בין מיכל המים למכונת הקפה,‬
‫תלחץ על הכפתור...‬
‫תחכה שיפסיק להבהב...‬
‫שלוף את הסכין עכשיו!"‬
‫כאילו, "השירותים מקולקלים?" "לא, למה?"‬
‫"כי אי אפשר להוריד את המים."‬
‫"לא פתחת את הברז במרפסת, נכון?"‬
‫"כשאתה פותח את הברז במרפסת,‬ ‫אתה יכול להשתמש בשירותים כרגיל."‬
‫"אבל תסגור אותו מיד אחר כך‬ ‫אחרת לנה לא תוכל לפתוח את החלון שלה."‬
‫הם התבגרו מהר מדי בשבילי.‬
‫לא היה לי שלב התאקלמות כדי להתרגל לזה.‬
‫זה כאילו קרה מרגע אחד למשנהו,‬
‫כאילו כל החברים שלי הסכימו, ‬ ‫"אני מבוגר עכשיו".‬
‫"מעכשיו, הז'קט שלי אטום למים."‬
‫הרגשתי כאילו, רגע אחד,‬ ‫אנחנו עומדים יחד במועדון,‬
‫ורוסי, חבר שלי מקיא על עצמו,‬
‫ומיד אחר כך אומר, "היי, אחי."‬
‫"בואו נזמין עוד וודקה רד בול."‬
‫"או בוא נוריד עוד בירה."‬
‫וכדי להכניס אותי למצב רוח‬
‫הוא מושך רוק‬ ‫עם שאריות של קיא שיש לו עדיין בפה.‬
‫כאילו, "בוא נוריד בירה קטנה..."‬
‫זה הרגיש ככה ברגע אחד, ובמשנהו,‬
‫הוא מזמין אותי לארוחת ערב בביתו בפרוורים.‬
‫יום שלישי, חמש אחר הצהריים.‬
‫והוא פותח את הדלת עם בדיחה מוכנה, ‬
‫"אנחנו לא קונים כלום."‬
‫פשוט…‬
‫סוג של בדיחת אבא, "אנחנו לא קונים כלום".‬
‫"גבר, זוז הצידה, קר בחוץ.‬ ‫תן לי להיכנס. מה הבעיה שלך?"‬
‫לפעמים אני חושש שזאת הצצה לעתיד שלי, ‬
‫שזה רק עניין של זמן‬
‫לפני שאפתח את הדלת עם בדיחה.‬
‫"זה לא מה שהזמנו, נכון?"‬
‫ואעשה תנועה כזאת...‬
‫כי אני אחשוב שזה מה שצעירים עושים.‬
‫אעשה את זה יותר מדי זמן וייתפס לי הגב.‬
‫זה מפחיד אותי.‬
‫למען האמת, אני מבחין בסימפטומים של זקנה.‬ ‫אני מודע ל...‬
‫אני מודע להתנוונות האיטית שלי.‬
‫פתאום השיער שלי הופך לאפור… ‬
‫אבל לא אפור מגניב כמו של ג'ורג' קלוני.‬
‫יותר כמו, "יש לך איידס?"‬
‫שיער אפור, אני יודע…‬
‫משקה אחד ואני בהנגאובר 6 ימים.‬
‫אני נהיה קונבנציונלי.‬
‫דברים שאף פעם לא היו חשובים לי ‬ ‫התחילו להשפיע עליי.‬
‫מישהו לא אומר לי שלום והיום שלי אבוד.‬
‫"לדעתי זה חבל מה שקרה עכשיו."‬
‫אני מתחיל להיות ‬ ‫קונבנציונלי מדי בשביל ברלין.‬
‫זה מוזר, כי גדלתי בברלין עם כל החרא הזה.‬
‫אני נהיה קונבנציונלי מדי בשביל זה.‬
‫אני לא מבין את כל הקטע‬ ‫של הטכנו, ה-MDMA והצהבת בברלין.‬
‫הקטע הזה בברלין.‬
‫הקטע של התיירים, של ההיפסטרים, ‬ ‫של אלה שעברו לברלין.‬
‫כאילו, "ואז הם באמת ‬ ‫התחילו לנגן בתופים באמצע הרחוב."‬
‫"זה כל כך ברלין."‬
‫ואני חושב, ‬ ‫"לא, זאת הפרעה לסדר הציבורי, זבל".‬
‫"זה מרעיש. זה מעצבן."‬
‫אני קונבנציונלי מדי לברלין, בכנות.‬ ‫כשאני הולך לסופרמרקט,‬
‫ובדרך לשם, אני רואה מישהו באור יום‬
‫מחרבן ברחוב,‬
‫זה מגעיל אותי.‬
‫אני קונבנציונלי מדי בשביל זה.‬
‫אני לא בחור מהסוג הזה.‬
‫לא הייתי יודע מה לעשות.‬
‫בסופו של דבר התקשרתי למשטרה‬ ‫כי לא הייתי בטוח…‬
‫"אני לא בטוח אם זה מעניינכם,‬ ‫אבל אני מצטער לבשר לכם..."‬
‫קונבנציונלי מדי.‬
‫לפני כמה ימים ראיתי גבר נובח.‬
‫הוא נבח כמו כלב.‬
‫אדם מבוגר שנעמד מולי כאילו...‬
‫"פליקס מדבר, יש כאן גבר נובח."‬
‫האפס הזה נעץ לי מבט ישר בעיניים‬ ‫בעיניו הריקות והמתות.‬
‫חתיכת אפס נובח.‬
‫וב"אפס" אני לא מתכוון ל"חסר בית".‬
‫"אפס" ו"חסר בית" הן שתי נעליים שונות.‬
‫אף ששניהם אינם נועלים נעליים.‬
‫זה לא אותו דבר.‬
‫אתה פשוט עומד שם ונובחים עליך.‬
‫אתה ממש מעוצבן,‬
‫וגם לא בטוח מה לעשות. זה מצב חדש.‬
‫מה אתה יכול להגיד? ‬ ‫"בבקשה, תפסיק לנבוח, אחי".‬
‫"מספיק! בוא הנה עכשיו."‬
‫או לזרוק מקל כדי שהוא ירוץ אחריו.‬
‫תתחפף!‬
‫מבוגר מדי לחרא הזה.‬
‫זקן מדי בשביל גברים נובחים.‬
‫זה נשמע קצת הומואי.‬
‫זקן מדי בשביל גברים נובחים.‬
‫לפעמים, הייתי רוצה להיות הומו.‬
‫אני לא הומו, אבל לפעמים הייתי רוצה להיות.‬
‫או אולי דו-מיני, בתור התחלה.‬
‫רק כדי לדעת באופן כללי.‬
‫בדמיוני הנבער ההטרוסקסואלי,‬ ‫זה די מגניב להיות דו-מיני.‬
‫אם אתה דו-מיני, אתה מגדיל את המספר ‬ ‫הפוטנציאלי של שותפים לסקס באופן מידי.‬
‫כשאתה מוצא את עצמך באיזה ‬ ‫מועדון מחורבן בארבע בבוקר, אתה לא חושב,‬
‫"באסה, נשארו רק גברים כאן. בוא נלך."‬
‫במקום זה אתה חושב…‬
‫"בוא נחגוג!"‬
‫"תנו לגבר שנאפס!"‬
‫"שנאפס וזרגים!"‬
‫אין לי מושג למה הזרגים‬ ‫היו כל כך גבוהים בתרחיש הזה.‬
‫אני פשוט אוהב לבלות במועדון ‬ ‫עם גברים גבוהים. אז מה?‬
‫למען האמת, ‬ ‫אני לא יודע למה שמישהו לא יאהב הומואים.‬
‫בסדר, יש את העניין הזה של איידס.‬
‫זה קצת משבית שמחות, אבל...‬
‫אני צוחק. למה שמישהו לא יאהב הומואים?‬
‫זרים? את זה אני יכול להבין.‬
‫במובן הזה, "יש לנו דעות שונות,‬ ‫והדעות שלהם שגויות וטיפשיות."‬
‫אני יכול להבין את הטיעון הזה, לפחות.‬
‫"הפליטים אכלו את סבתא שלי."‬
‫זה מבאס!‬
‫יש לו סיבה לכעוס. גם אני הייתי כועס.‬
‫אני יכול להבין את זה.‬ ‫לא יכול להתייחס לזה ברצינות, אבל...‬
‫בואו לא נרמה את עצמנו.‬
‫אף אחד מאיתנו לא חף מ...‬
‫אף אחד מאיתנו לא חף מההצדקות הגזעניות האלה‬
‫כי גדלנו ביחד בתבניות האלה.‬
‫אתה צריך לחשוב על ההתנהגות שלך‬ ‫ולנסות להתנהג טוב יותר.‬
‫אני מניח שכולנו מתייחסים לעצמנו ‬ ‫כאל ליברלים עם ראש פתוח.‬
‫אני חושב שאני ליברלי עם ראש פתוח.‬
‫עם זאת…‬
‫הנה, זה בשבילך.‬
‫מה זה היה, גבר?‬
‫נשמע כאילו שאתה חונק כלב.‬
‫מצחיק, יש סוגים של צחוקים שתמיד בולטים.‬
‫יש כמה סוגים שכיחים כל כך,‬ ‫שאני מסווג אותם.‬
‫לדוגמה, סוג אחד של צחוק שכולכם מכירים,‬
‫אני קורא לו "החזיר".‬
‫הצחוק הזה…‬
‫ועוד צחוק שתמיד בולט, ‬ ‫אני קורא לו "קרצינומת ריאה".‬
‫זה ככה...‬
‫ישר מעבר לגידול, ‬
‫אוויר דחוס.‬
‫"אני נהנה."‬
‫ואז דימום מהאף.‬
‫חשבתי שאני מכיר את כל סוגי הצחוק.‬
‫אבל לפני כמה ימים הייתה אישה בהופעה שלי‬
‫שהצחוק שלה חרפן אותי לגמרי.‬
‫האישה הזאת פשוט צחקה באופן‬ ‫כאילו הקלדת את זה בצ'אט...‬
‫ואז סירי מקריאה לך את זה.‬
‫היא צחקה ככה:‬
‫חשבתי, "מה הבעיה שלך?"‬
‫אני יכול לדמיין איך היא משתעלת.‬ ‫"שיעול, שיעול, שיעול".‬
‫החלפת את המקום?‬
‫אתה זריז.‬
‫זריז כמו היטלר.‬
‫אין לי מושג אם היטלר היה זריז, אבל...‬
‫אבל אם כן, צריך לומר זאת לזכותו.‬
‫"בטח, הוא עשה דבר רע מאוד, ‬ ‫אבל הוא היה זריז."‬
‫היטי הזריז.‬
‫נשמע כמו מתקן זול בלונה-פארק, ‬ ‫ב"בונקר-לנד".‬
‫אני לגמרי מסכים‬ ‫שהזמן חולף מהר יותר ככל שמתבגרים.‬
‫זה ממש הכה בי בשלוש-ארבע השנים האחרונות.‬
‫כמה זמן אני כבר עושה את העבודה הזאת.‬
‫במבט לאחור, שלוש או ארבע ‬ ‫השנים האחרונות נראות כמו שבוע.‬
‫הזמן פשוט חלף בדהרה על פניי ו… ‬
‫בואו נהיה כנים,‬ ‫שלוש השנים האחרונות הלכו לא רע.‬
‫זכיתי לדי הרבה הצלחה,‬ ‫הקריירה שלי זינקה, סוג של הייפ.‬
‫ובשלב זה, גם קצת תהילה.‬
‫אני לא רוצה להתרברב, אבל... זה נכון ו…‬
‫אני לא מפורסם.‬
‫אף אחד לא פורש לי את השטיח האדום,‬ ‫אבל קצת...‬
‫אם אני אתאמץ,‬ ‫אני יכול להשתתף ב"בואו לאכול איתי".‬
‫הייתי עומד שם, מגבת מטבח על הכתף,‬
‫"תודה ששאלת, ג'ובאני זארלה, ‬ ‫על החומץ הבלסמי הזה."‬
‫סיפור קורע מצחוק.‬
‫זאת תהילה מהסוג שלי.‬
‫אפילו עם התהילה הקטנה שלי,‬ ‫קורים לי דברים מגוחכים לחלוטין.‬
‫זה גורם לי לתהות איך זה להיות מפורסם באמת.‬
‫לפני כמה ימים הייתי בדרכי למועדון.‬
‫הייתי ברחוב וחיכיתי למונית.‬ ‫מכונית חלפה מולי, עצרה וצפרה.‬
‫הסתובבתי, וזה היה השוטרים. משטרה.‬
‫הם פתחו את החלון, ואחד מהם אמר,‬
‫"היי, פליקס לוברכט!"‬
‫"אני מכיר אותך!"‬
‫כבר הייתי שיכור, אז אמרתי,‬ ‫"משטרה, גם אני מכיר אתכם."‬
‫"מה קורה? לאן אתה צריך להגיע?"‬
‫"אני הולך למועדון."‬
‫"תיכנס, ניקח אותך."‬
‫סיפור אמיתי. ‬ ‫הם פתחו לי את הדלת, נכנסתי מאחור…‬
‫הם היו שלושה במכונית. ‬ ‫שניים מלפנים, אחד מאחור.‬
‫זה היה מוזר אם כולם היו יושבים מקדימה.‬
‫צמודים מאוד.‬
‫נכנסתי מאחור, אמרתי להם לאן אני צריך להגיע‬ ‫והנהג אמר… ‬
‫"בוא ניסע, טוב? ‬ ‫עם אורות כחולים מהבהבים. זה מהיר יותר."‬
‫ואז דהרנו בעיר במהירות של 60 קמ"ש,‬
‫הוספנו את הסירנה בכל רמזור אדום ונתנו גז.‬
‫וחשבתי, "בסדר, חבר'ה...‬
‫זה ממש נחמד מצדכם,‬
‫אבל אתם לא צריכים לעבוד או משהו?"‬
‫"לא, אין בעיה."‬
‫"רוצה לנסות לירות באקדח?"‬
‫בעבודה שלי, אני לומד הרבה על גרמניה ‬ ‫כי אני נוסע ממש הרבה.‬
‫לפני כמה ימים, הופעתי בזארבריקן.‬
‫עובדה מעניינת על זארבריקן...‬
‫אדולף היטלר...‬
‫ויוזף גבלס‬
‫היו עד שנת 2001 ‬ ‫אזרחי כבוד של העיר זארבריקן.‬
‫עד שנת 2001.‬
‫לאחר עיכוב קל של 56 שנים,‬
‫מישהו חשב, "אולי כדאי..."‬
‫כשזלאטקו ניצח באח הגדול,‬
‫אדולף היטלר היה עדיין אזרח כבוד בעיר הזאת.‬
‫זה מאוחר.‬
‫אנחנו תמיד בדרכים. היינו בלודוויגסבורג.‬
‫לאלו מכם שלא יודעים זאת, ‬
‫לודוויגסבורג היא עיירה אוניברסיטאית קטנה‬ ‫ליד שטוטגרט.‬
‫ולמדתי שבלודוויגסבורג יש רק תושבות.‬
‫האוניברסיטה מציעה תחומי לימוד‬ ‫שמסתבר שרק נשים לומדות.‬
‫סוג של לימודי הוראה מחורבנים. אין לי מושג.‬
‫אז היו רק נשים בקהל.‬
‫עשיתי מופע, ו‬‫ה‬‫קהל... הקהל היה שד אחד.‬
‫שד אחד, מתנודד…‬
‫זה לא היה שד יפה...‬
‫כי כמו שאמרתי, הן היו סטודנטיות להוראה.‬
‫רק נשים גרות בלודוויגסבורג.‬
‫זה היה משעשע ‬ ‫כי כמה ימים לפני כן היינו באאכן.‬
‫ובאאכן יש רק גברים.‬
‫אאכן היא באמת כמו זין אחד.‬
‫יש מכללה טכנולוגית ענקית ‬ ‫ורק גברים גרים שם.‬
‫אחרי המופע, ניגש אליי סטודנט ואמר, ‬
‫"היי, פליקס, זה שוב אני."‬
‫זה היה מוזר כי בחיים לא נפגשנו קודם.‬
‫"היי, פליקס, זה שוב אני. רק רציתי לומר,‬
‫כפי שציינת במופע, רק גברים חיים כאן.‬
‫ולמען האמת אני חייב לומר שזה ממש נכון.‬
‫כאן באאכן, כשאתה יוצא לבלות‬
‫ויש פחות מעשרה גברים מסביב לאישה,‬
‫זה לגמרי הגיוני להצטרף לתור."‬
‫לאאכן קוראים באנגלית "מי טו".‬
‫באאכן, כל ערב הוא ערב השנה החדשה בקלן.‬
‫ואני שאלתי את עצמי...‬
‫אם אאכן ולודוויגסבורג ‬ ‫ימצאו דרך לשתף פעולה.‬
‫אולי איזשהו סידור של ערים-אחיות‬ ‫שבמסגרתו יארגנו הסעות אוטובוסים‬
‫שיסיעו סטודנטים להנדסה שלא מזיינים מספיק‬
‫מאאכן ללודוויגסבורג‬
‫רק כדי שהם יוכלו לזיין כמה כלבות משנה א'.‬
‫זה רק רעיון.‬
‫ואז הם יוכלו להתקבץ במועדון...‬
‫עם מדי הזווית שלהם...‬
‫ולרקוד את הריקוד הגרמני.‬
‫הגרמנים רוקדים‬ ‫באותו אופן שבו אסלאמיסטים מטיפים.‬
‫הרבה השתנה.‬
‫גם הנסיבות האישיות שלי השתנו ‬ ‫בשלוש השנים האחרונות.‬
‫בפעם הראשונה בחיי, יש לי כסף.‬
‫בחיים לא היה לי כסף, עכשיו יש לי.‬
‫וכסף... זה מגניב, גבר.‬
‫אני יכול להמליץ על זה.‬
‫אני באמת ממליץ לכם על כסף.‬
‫מה?‬
‫מה השעה?‬
‫לפי הרולקס ב-42,000 האירו שלי,‬
‫זה קצת אחרי... אני בסדר, תודה ששאלת.‬
‫מישהו ניגש אליי ואמר, "אהבתי את המופע,‬
‫אבל שעון היד שלך סנוור אותי כל הזמן."‬
‫חשבתי, "אתה יודע מה זה? בעיות יוקרה."‬
‫מכירים את הפתגם, "מרבה ממון, מרבה דאגה?"‬
‫זה לא נכון! זה שקר!‬
‫ההבדל בין להיות עשיר לעני‬ ‫הוא שזה מבאס להיות אחד מהשניים.‬
‫"פליקס! זה כל כך לא הוגן!"‬
‫סליחה, אני לא מדבר בשפת העניים.‬
‫אני לא רוצה שתקבלו את הרושם ‬ ‫שאני מבזבז את הכסף שלי מבלי לחשוב.‬
‫אני מנסה לעשות קניות באחריות.‬
‫רק לפני כמה ימים קניתי ז'קט הפיך של גוצ'י.‬
‫שני ז'קטים במחיר של 14.‬
‫לא, כסף זה טוב.‬
‫אבל כסף משנה אנשים, הבנתי את זה.‬
‫כסף שינה את אחי.‬
‫אחי הוא מנהל מסע ההופעות שלי.‬ ‫הוא תמיד נמצא איתי בדרכים.‬
‫והכסף שלי שינה את אחי, באמת.‬
‫אחי עבר מוטציה בן לילה לנסיכה.‬
‫כאילו, "פליקס, ‬ ‫אנחנו כבר לא עושים דברים כאלה, נכון?"‬
‫"פשוט תשאיר את זה לעניים המסכנים, בסדר?"‬
‫אחי הפך להיות אדם כל כך לא נעים‬ ‫שבערים שאני מופיע בהן,‬
‫אנחנו בדרך כלל מתאכסנים ‬ ‫במלון הכי יפה בעיר.‬
‫אחי אפילו לא אוהב ‬ ‫להתאכסן במלון חמישה כוכבים.‬
‫אחי מסתכל מסביב,‬
‫עורך את סיור הביקורת...‬
‫והוא מטלטל. אחי מטלטל הרבה.‬
‫לעתים קרובות הוא מטלטל רהיטים.‬
‫"תראה, פליקס, זה כבר די רעוע, לא?"‬
‫"זה קצת בלוי."‬
‫אני לא בטוח שאני יכול לישון כאן."‬
‫אחי נוהם על רהיטים.‬
‫אחי נהיה בן זונה.‬
‫הוא רץ לאמרגן מקומי עם כוס קפה ביד ואמר...‬
‫"אתה."‬
‫"בוא הנה."‬
‫"אני רק רציתי לשאול..."‬
‫"רציתי לשאול אם הזמנתי קפוצ'ינו...‬
‫או שתן חזיר פושר?"‬
‫"זה שתן של חזיר, לא?"‬
‫"בטח, זה שתן של חזיר."‬
‫"בטח."‬
‫"תשתה."‬
‫"תשתה, חזיר."‬
‫"תשתה את השתן שלך."‬
‫למען האמת, זה די מגוחך ‬ ‫מה שקרה בשלוש השנים האחרונות.‬
‫קנה המידה וההיקף של העניין‬ ‫התפוצץ בתוך זמן כל כך קצר.‬
‫זה כמעט מבלבל. זה לגמרי הזוי.‬
‫המספרים ההזויים במסע ההופעות של "הייפ",‬
‫שהכרטיסים להם אזלו‬ ‫מהמופע הראשון ועד לאחרון.‬
‫מכרנו יותר מרבע מיליון כרטיסים.‬
‫במהלך שלוש השנים האחרונות, כתבתי רומן‬
‫שהפך בינתיים לרב מכר, גם הספר המוקלט,‬
‫ועומדים לעבד אותו לסרט.‬
‫מסיבה כלשהי, ‬ ‫עשיתי את הפודקאסט המצליח ביותר בגרמניה.‬
‫הייתי… ‬
‫כרגע, אני מקליט את הספיישל המדהים הזה‬
‫בתיאטרון היפה ביותר בגרמניה.‬
‫הכרטיסים לכל ההופעות שלי אזלו בכל מקום.‬
‫זה כל מה שרציתי, נכון?‬
‫והדבר המצחיק הוא שעכשיו, כשיש לי הכול,‬
‫אני לא יכול להיות מאושר מזה‬ ‫או ליהנות מזה לרגע,‬
‫כי אני כל הזמן מפחד שאאבד את הכול איכשהו.‬
‫לכן, הדבר הזה הוא סוג של התינוק שלי.‬
‫ואני מפחד ל… ‬
‫יש לי...‬
‫לראשונה בחיי, אני מפחד מאובדן‬ ‫כי עכשיו יש לי משהו להפסיד.‬
‫הגאות משתנה כל כך מהר בימים אלה.‬ ‫מספיק ציטוט אחד מחוץ להקשרו.‬
‫רגע אחד אתה מופיע מול אלפי אנשים,‬
‫ובמשנהו, אתה עומד מול הסופרמרקט ונובח.‬
‫הגאות משתנה במהירות. זה מפחיד אותי.‬
‫אני מנסה ליהנות מכל זה. ‬ ‫אבל זה העניין בהייפ…‬
‫הוא מגיע פתאום, ומתישהו, זה נגמר.‬
‫שמי פליקס לוברכט.‬
‫תודה שבאתם.‬
‫תודה!‬
‫אני אוהב את כולכם! ההייפ אמיתי!‬
‫עברית: שלמה ליברמן‬