Downloaded from YTS.MX
Nećete vjerovati koliko malo humora ima u snimanju komičarskog nastupa.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nevjerojatno. Nitko mi nije rekao da se zabavim.
Ovo je posljednje što sam čuo prije izlaska na pozornicu:
„Nemoj zajebati.“
ORIGINALNI NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Za vas ravno iz Berlina:
Felix Lobrecht!
To je to.
To je baš to.
Volim ovu dvoranu. Baš sam birao ovo kazalište.
Mislim da je divno. Previše divno za mene.
Iskreno rečeno.
A, iskreno, i za vas. Bez uvrede.
Nitko od nas ne bi smio biti ni blizu ovih orgulja.
Sramota je što smo ovdje.
Previše je fino.
Vi gore imate stvarno usrana sjedala.
Stvarno je usrano biti vi ovaj čas.
Gore imamo nekoliko prvih spojeva
u kojima se neki tip razmetao: „Imam mjesta u loži za Felixa!“
I, puf, sjedite gore.
„Da, bio je to cool nastup.“
„Ne osjećam noge. Jednom sam ga zamalo vidio.“
„Želiš se sad jebati ili što?“
O, Bože.
Ovdje je baš divno.
Invalidi me baš iritiraju.
Ne zbog invaliditeta. Nisu na to mogli utjecati.
Uglavnom.
Istina je.
Kad nakon pića pokušavaš impresionirati neku curu
vožnjom na stražnjem kotaču motora, potpuno pijan,
i motor te lupi u prsa i ostavi paraliziranim.
Onda bih vjerojatno rekao…
da si možda dijelom odgovoran.
Nije se moralo dogoditi. Bilo je nepotrebno.
Ne, ozbiljno. Iritira me parking za invalide.
To je razlog zašto me oni živciraju.
Iskreno, mislim da to vrijedi za većinu.
Mislim da većina ljudi ne bi to rekla na pozornici,
ali smatram da parking svima ide na živce.
To je jednostavno grozan marketing.
U autu si, želiš ići kući, a nemaš se gdje parkirati.
Voziš se uokolo 15 puta. Samo želiš kući.
Piša ti se kao medvjedu.
Piša ti se kao medvjedu i konačno vidiš slobodno mjesto.
Jackpot! Presretan si, ulaziš i vidiš… „O, jebote!“
Parking za invalide.
Tad bi svatko pomislio…
„Posvuda prokleti invalidi!“
Nije lijepa pomisao, ali svejedno to pomisliš.
Nitko se ne vozi okolo 15 minuta dok mu se piša kao medvjedu,
napokon nađe parking. Jackpot!
Onda shvati da je to parking za invalide…
Nitko ne pomisli: „Da, inkluzivnost je važna.“
„Samo dajte!“
Ne, već pomisliš: „Pa, onda ne vozi, bogalju jedan!“
„Hoću se parkirati!“
„Neki ljudi još uvijek moraju pješačiti od auta sve do kuće.“
„Ništa Rollo Automatico!“
„Ne, hodo samostalniko!“
„Ti jebeni invalidi!“
Gle što parking za invalide izvlači iz mene.
Takva… bezdušnog
rezača gumâ na invalidskim kolicima.
Povlašteni parking ne pomaže njihovu imidžu.
Shvaćam da je invalidski parking važan.
Znate, za invalide, ali…
Povlašteni parking invalidima je svojevrsno sredstvo
da se uinvalidiraju u živote nehendikepiranih ljudi.
„Zdravo! Sad sam i ja tu!“
„Ja sam Karl s Kolicima!“
„Dobro, ja sam Felix bez Kočnica. Đenja!“
„Hoću se parkirati!“
Također, mislim da omjer invalidskih mjesta,
da broj invalidskih parkirnih mjesta nikako nije proporcionalan
stvarnom broju invalida.
Inače, ne bi uvijek bila prazna.
To me izluđuje.
Kad se netko parkira ispred mene, uvijek mislim:
„Ako nisi izgubio bar pola kralježnice…
zovem policiju.“
Jer sam plačljivac,
jer nemam dovoljno empatije da bih razumio.
U životu nisam imao mnogo iskustva s invalidima.
I u tome je vjerojatno sav problem. Nedostaje mi perspektiva.
Mislim da bi stvarno pomoglo poboljšanju naših odnosa
da međusobno više komuniciramo.
Da postoji prava rasprava.
Možda otvorena kuća invalidnosti.
Ili dan iskustva invalidnosti.
Samo da se dobije osjećaj za to.
Za abecedu invalidâ.
Od „A“ za „Ajme, jebote! Nemam nogu!“
Do „Ž“ za „Živote! Treba mi dozvola da postavim rampu za kolica!“
Tu sam točku izveo nedavno na gaži u Trieru.
A taj tip u kolicima na to se odvezao iz prostorije
i stvarno mi pokazao ispred pozornice.
Svi su to vidjeli.
Potpuni muk. Svi su zurili u mene, užasnuti.
„O, otišao je predaleko.“
„Zanio se. Neugodnjak!“
Stvarno me je bilo sramota.
Pocrvenjeo sam i počeo se čudno grčiti.
Spastičar, je li tako?
Pokušao sam spasiti atmosferu.
Skačući uokolo kao kakav klaun.
Nakon pet minuta dovezao se natrag: „Oprostite, morao sam piškiti.“
Mislim si: „Savršen trenutak, stari!“
Nakon nastupa izrezao sam mu gume.
Ali samo jednu.
Hashtag…
Ali, načelno, kolica imaju smisla.
Zar ne?
Ako ne možeš hodati…
Inače ne.
Inače je to stolica s kotačima.
Ako ne možeš hodati, kolica su sjajna.
Dobri su i rolatori.
Ali znate one stvari
koje izgledaju kao rolatori, a nemaju kotače?
One kao…
Nisam siguran da pomažu.
To izgleda kao si prisilio nekog tko se muči s hodanjem
da stalno naokolo nosi malu komodu.
„Moraš to nositi! Dobro ti je za zdravlje!“
„O, u redu.“
„Teška je, tako teška!“
Sigurno je na nekom dizajnerskom sastanku to bila najbolja mogućnost.
Pa se zapitaš: „Koje su bile alternative?“
„Mogli bismo im oko vrata zavezati lanac s kamenom.“
„Kao…“
Samo da znate, u ovom trenutku, možete se smijati svemu što kažem.
Sve su to samo šale. Dopušteno vam je smijati se.
Živimo u vremenu političke korektnosti.
Uvijek se netko žali na diskriminaciju.
I nerijetko je to opravdano. Ali ovdje je samo riječ o šalama.
Samo da vas umirim:
Svaku sam šalu raspravio s policijskim odjelom za komediju.
Čine ga Xavier Naidoo i Kollegah.
Nije bilo nikakvih primjedaba.
Da, zato…
Dopušteno vam je smijati se svemu.
S tim u vezi… Židovi.
Šalim se.
To vam je smiješno?
„Najbolji dio dosad bio mi je kad se napije.“
Znate što biste voljeli?
Bar.
„Gle, ima i pivo! Nikad bolja noć!“
Šala mala.
Znate one tinejdžerke?
Tinejdžerke kažu stvari kao:
„Hej, godine su samo broj!“
A ti misliš: „Da, broj koji će me poslati u zatvor.“
Dosta važan broj.
Moj prijatelj ima zlatno pravilo:
„Felixe, samo neka počinje s ‘dva’.“
A onda doda: „I mora biti dvoznamenkasti broj.“
Sad mi je 31 godina.
Toliko sam star, 31. Hvala.
Trideset i jedna. Trideset i jedna nije zabavna dob.
Kao, to je otprilike dob u kojoj dobiješ poštu,
ali to nikad nisu dobre vijesti.
Nema više pisama od bake s deset eura unutra.
S 31 godinom baka ti je dementna.
A i tebe i tvoju sestru zove „Sasha“.
„Sasha, što je s bazenom ovdje?“
„Što je s bazenom?“
„Kojim bazenom, bako?“
„Daj mi moj novac i zašuti.“
„Idem sad.“
„Sasha?“
„Sasha!“
S 31 u pošti nema dobrih vijesti.
Trideset i jedna prilično je dosadna dob.
Imaš osjećaj da si sve radio.
Sad je sve samo ponavljanje. Dosadno.
U djetinjstvu svaki dan imaš nova iskustva.
Sve je novo i uzbudljivo. Svaki dan naučiš nešto novo.
„Vau, stablo! Što je sljedeće? “
S 31-om to je prošlost. Sve je prvo iza tebe.
Tvoj prvi seks. Tvoja prva probušena guma.
Prva pljačka, ubojstvo, bijeg s mjesta nesreće.
Sve si napravio.
Sve se svodi na ponavljanje.
To je dosadna dob.
Zato me dosta razveselilo kad sam opet prvi put doživio nešto.
U osnovi, prvi put u životu…
imao sam gavrana u dnevnom boravku.
Čudna situacija, jednog jutra dolazim u dnevni boravak,
ne očekujem gavrana, a ondje je gavran.
Neugodna situacija.
Neugodna kao i…
Znate kad hoćete potpuno otvoriti prozor,
ali je namješten na kip?
I imaš tu situaciju… A onda…
stojiš pod prozorom kao kurvin sin
u strahu za život.
To pomnoženo s četiri.
To je gavran u dnevnoj sobi.
Glup gavran.
Htio je van, ali zaletio se u zatvoren prozor.
I tako stalno.
Uspaničio se i posrao posvuda.
Bio je baš glasan i probudio me.
U polusnu sam došao u dnevni boravak i pomislio…
„Ne.“
„Ne, ne želim ovo.“
Nisam znao što da radim, nisam imao iskustva s gavranima kod kuće.
Rekao sam mu: „Gospodine, molim vas,, odlazite!“
„Molim vas, odlazite iz mog stana!“
No gavran je tek…
Ponovio sam na engleskom: „Molim, idite!“
„Ne želim vas u stanu!“
Onda sam vidio da je gavran došao s balkona.
Pa sam se promigoljio do balkona
i širom otvorio vrata.
I stojiš ondje,
31 godinu star, na balkonu,
u 7.00, u boksericama.
S napola dignutim.
Ali ne zbog gavrana.
Samo moja jutarnja erekcija.
I ja stojim ondje,
jebeni gavran obilazi mi stan.
Čim bi se približio vratima,
„Ne, gospodine, molim vas… Morate… Ovuda!“
„Morate ovuda!“
Gavran je pomislio: „Ne.“
„Što kažeš na hodnik?“
Onda je taj gavran otišao u hodnik.
Ovako sam si onda mislio: „Dobro, to je sad tako.“
„Ovo je moja nova situacija.“
„Sad živim s gavranom.“
„To je sad moja nova ličnost.“
Imam jebenog gavrana za podstanara.
Pticu podstanaricu.
Samo sam čekao ondje.
Čekao, smrzavajući se. Bilo je hladno.
Tako jebeno hladno.
Skrivajući penis od susjedâ.
Dva sata poslije i gavran je izašao.
Gledao sam kako zvijer odlijeće i mislio:
„Taj se gavran ne zna ponašati.“
„Upadne, nepozvan. Bez pozdrava, ičega.“
„Napravi užasnu buku, zasere sve.“
„Uopće se ne zna ponašati!“
„Ja ne dođem tebi u posjet…
i poserem ti se posvuda.“
„Jebeni gavran.“
„Neka se jebe.“
Ozbiljno, neka se jebe, čovječe.
Neka se jebe u svoju glupu pernatu gavranovu guzicu.
Vidjeli ste one užasne prizore na vijestima,
prizore prolivene nafte
i galebova čija su krila prekrivena naftom?
Taj tužni prizor, uvijek je isti.
Hoću da to zadesi gavrana.
Nedavno mi je netko pokušao provaliti u kuću.
Čuo sam to.
Nisam znao što da radim.
Onda sam jednostavno zvao policiju.
A te svinje…
nisu se javile.
Znači, bila je subota, 1.30, u Berlinu,
svi su sjedili ondje u postaji i mislili:
„Hajdemo samo ne javiti se.“
„Prvi koji se javi najveći je šupak.“
„Ako je važno, opet će zvati.“
Bio sam sâm tom prilikom. Prva su vrata bila razvaljena.
Imam dvoja vrata jer sam bogat.
Druga vrata vode ravno u moj stan.
Morao sam nešto učiniti.
Pa sam se samo prikrao vratima i pogledao ravno kroz špijunku
Dva momka s kapuljačama.
Nisam znao što da radim.
Pa sam samo pokucao na vrata.
U vlastitom domu…
Pokucao sam na vrata iznutra
da dam do znanja da tu ima nekoga.
„Ne znam hoće li vas to zaustaviti,
ali trebate znati.“
Kucao sam za svoj život.
Momci su odjebali.
Mislim si: „Baš sam ih zakucao.“
Nema zajebavanja s kucačem.
Nisam znao hoće li se vratiti s novom opremom.
Zvao sam policiju.
Javili su se nakon četvrtog zvonjenja.
Stižu 20 minuta poslije.
Dva policajca.
Jedan je bio star i blag, drugi je bio mlad momak.
Mojih godina. Stalno je gledao u mene kao…
„Ti si iz Gemischtes Hack, bestes Hack!“
Mislim si: „ Stari, baš neprofesionalno.“
I ja sam u boksericama.
Neću prstima simulirati pištolje.
Nije trenutak.
Pitali su uobičajena pitanja. Ne kao da će to nekamo dovesti.
Ali mislim…
Razmišljao sam o opisu osumnjičenih.
Sigurno je čudno za pretjerano politički korektne ljevičare
ako su žrtve zločina
i moraju opisati počinitelja.
Pa…
„Nije važno koje mu je boje kosa .“
„Nacionalnost? On je ljudsko biće, dobro?“
„Gadi mi se tvoje binarno razmišljanje, bijeli cis muškarče.“
„Jednostavno ne vjerujem.“
Veoma iritantno za policajce.
„Imati posla s prokletim hipijem.“
Ja nisam takav. Ja sam…
Kad me policajac pita:
„G. Lobrecht, koliko je visok bio počinitelj?“
„Bio je Turčin!“
„Da, ali koje visine?“
„Koje visine? Turske!“
„Šest duruma i trideset!“
„Niži od Nijemca, viši od Kineza. Turčin!“
„Uhvatite ga!“
I to je afera Provala.
To malo iskustvo bilo je dovoljno da skrši neka temeljna uvjerenja.
Odmah sam potom pomislio: „Treba mi pištolj.“
„Želim upucati neke kurvine sinove!“
„Treba mi oružje.“
Ne mogu nabaviti moćan pištolj.
Zato sam nabavio pištolj za uzbunu.
Zračni pištolj s ćorcima.
Samo je glasan.
„Ruke uvis ili će biti buke!“
„Niste u opasnosti, ali bit će velike buke!“
„Imam ušne čepove. Samo sigurnost!“
Pištolj za slabića.
Sad ga držim uz krevet.
Ako tko opet pokuša provaliti,
ponovo ću otići do vrata s pištoljem za uzbunu.
Prvo ću pokucati.
Ako to ne bude dovoljno, razvalit ću vrata
i stajati ondje s pištoljem.
To je plan.
A moj plan…
uvelike ovisi…
o tome da to bude dovoljno.
Nisam spreman za veliki otpor.
Spreman sam za to da mi on kaže: „Taj nije pravi.“
Spreman sam za to. Reći ću: „Iskušaj me, kurvin sine!“
„Iskušaj me!“
Približi li se opet, reći ću:
„Dobro, blefirao sam. Uđi.“
„Dragocjenosti su ondje. Jesi gladan?“
Lažni pištolj, kakav jado.
Nemam sreće s oružjem.
Kao dijete uvijek sam bio naoružan.
Ozbiljno.
Ja sam iz Neukölna u Berlinu. Tu je malo kao u Harlemu.
Ja sam iz Neukölna.
To je okrug pun naoružane djece.
Svaki je desetogodišnjak imao nož.
Pravi nož. Za ubijanje.
Ne džepni nožić.
Pravi nož s oštricom dugom kao dječja ruka.
Nož.
Svi su oko mene imali oružje, tako da sam, s 12, poželio nož.
Pa sam si nabavio leptir-nož.
Znate za leptir-nož?
To je trodijelni nož. Otvara se otklapanjem drške.
Onda ga zatvoriš.
Možeš se igrati s njim.
Dobra zabava.
Zabavno ga je otvoriti. Onda ubiješ nekog.
Onda ga je zabavno zatvoriti.
Kakav koncept!
Prvo zabava pa ubojstvo.
Pa opet natrag na zabavu.
Nabavio sam si leptir-nož.
Moja strategija u djetinjstvu, kad bih se našao u opasnosti,
bila je izvući nož i otvoreno se igrati s njim.
Tako da svi znaju da je njemački tip naoružan.
Četrdeset kila s kojima se ne zajebava.
Eto, moj trik.
Onda sam jedan put sjedio sâm u podzemnoj.
Četiri su se dečka ukrcala.
Ne okolišajmo. Turci.
Sjeli su mi nasuprot i buljili u mene.
Pomislio sam: „Dobro, počnimo.“
Igrao sam se s nožem. Pokušao sam malo izgledati kao psiho.
Dečki su stali preda me i rekli:
„Da vidimo.“
Dao sam im nož.
Uzeli su mi ga.
To se dogodilo u četiri sekunde.
Nisam imao gdje kucati.
Ukrali su mi nož koji me trebao čuvati od krađe.
Nemam sreće s oružjem.
Treba mi piće.
Usta su mi suha.
Suha kao moja vagina.
Odakle to iznenada?
„Vagina mi je suha.“
„Žalim se na suhu vaginu.“
To je vrlo neobičan problem.
Zapravo, isključivo ženski problem.
Zvuči seksistički.
Ali stvarno, suhe su vagine 100 % ženski problem.
I neizravno muški.
„Ne mogu spavati s tobom, vagina mi je previše suha.“
Pa, napij se.
Uzdravlje.
Moglo bi pomoći.
Ne može štetiti.
Neće postati suša
ako ženi dodaš H2O.
Kužite vi moje šale o vaginama.
O, osjeti se.
Ozbiljno.
Kao da je podmazana.
Ozbiljno mislim.
Pica mi je sva vlažna.
Kako god, sad mi je 31, a ne osjećam se tako.
Biti star nije kao što sam to zamišljao kao dijete.
Ne osjećam se staro, zrelo i odraslo.
Jedva mogu vjerovati da mi je 31.
Ne lažem. Postoje dokazi. Nije da sam izbjeglica.
Nije potrebno mjerenje kostiju ni ništa.
Moji prijatelji, svi se ponašaju u skladu s godinama.
Stvarno izgledaju kao odrasli.
Počinju s obiteljskim životom,
žive s djevojkama, imaju djecu.
Moj prijatelj José dobit će svoje prvo dijete.
Mislim, ne on.
Njegova djevojka.
On nije toliko lijevo.
Oni se drže starih rodnih uloga.
„Rodi mi sina, ženo!“
„Sad počisti ovo! Gladan sam!“
Žene, ha?
Imaju posve drukčiji osjećaj za tavu.
Posve drukčiji način držanja metle.
To ne možeš naučiti.
Znači, José će dobiti prvo dijete.
I, iskreno, nisam spreman za to.
Nisam spreman za rođenje
Joséova prvog djeteta.
To bi moglo utjecati i na mene, a ne bih to htio.
Strah me je da ću morati raditi stvari.
Jednom će beba biti ondje
i moraš ući i pogledati je.
I reagirati nekako, ali ne znam kako.
Ja samo mislim da je to mali José.
Već mislim da je onaj veliki ružan.
Svi su uzbuđeni. A José mi hoće dati dijete.
A ja ga ne želim.
Ali moram ga uzeti.
U takvim situacijama ne možeš samo odbiti.
Zastrašujuće.
Previše odgovornosti za mene.
Ako mi José da bebu, to je kao da kaže:
„Izvoli, Felixe, evo najvažnije stvari u mom životu.“
„Krhak je. Njegovo zdravlje u tvojim je rukama.“
„I svi te gledamo.“
To me plaši.
Bojim se da će se ovo dogoditi.
Što možeš reći na to?
Može se dogoditi.
Ljudski je, ali što kažeš?
„Da, pa…“
Neugodnjak.
Povučeš se da nitko ne primijeti.
Kvragu, opet ga gazim!
Oprostite!
Plaši me to.
Kako se najsigurnije drži beba?
Koji je službeni način držanja?
Instinktivno, uhvatio bih bebu kao mačka svoje mlado.
Za vrat, upravo kao…
Bit ću iskren.
Odgovornost koju donosi bespomoćno malo biće
plaši me na neki način…
Stvarno me stegne u prsima.
Npr., nekidan, kad sam vidio mladu majku
s malom bebom na ulici i…
Pa, „mlada majka“, mislim „mlada“ kao… „mi“.
Ne mlada kao „u cvijetu mladosti“.
Nije imala devet. Samo…
Samo mlada majka sa svojom majušnom bebicom.
I beba je mogla hodati.
Ne znam je li neobično to što je beba mogla hodati.
Ne znam kad bebe prohodaju. Za dan? Nemam pojma.
Pa, svejedno, kako god… Čovjek je mogao hodati.
Ta majka s bebom, koja je drži za ruku…
I onda je beba učinila ovo, otrgnula se.
I počela s ovim…
Pobjegla je.
Počela trčati poput male bebe.
Iskreno, beba kako trči…
Ne podnosim taj prizor.
Ali kad ga vidim, dvije mi se misli jave u glavi.
Prvo:
„Kamo žuriš, prijatelju?“
Imaš jednu godinu, stari, nemaš zakazanog sastanka…
na koji bi morao otići bez mame, pa koji je onda plan?
Moraš preparkirati tricikl?
„Da, dijagonalno na mjestu za invalide.“
„Jebeš bogalje, čovječe.“
„Parkirat ću gdje me je volja. Ja sam beba, čovječe.“
„Što ćeš učiniti, čovječe?“
Bebe mogu parkirati gdje zažele.
Bebe, općenito, mogu raditi što hoće.
Bebe su iznad zakona samo zato što su slatke.
Mislim da to bebe vrlo dobro znaju.
„Posrat ću se baš tu na pod, a mama će me poljubiti.“
„Ja sam beba, čovječe.“
„Dirat ću sise tvoje cure, stari. Što hoćeš?“
„Što ćeš poduzeti? Beba sam.“
„Ja sam beba, čovječe.“
„Takni me, pa ćeš vidjeti.“
Eto, to mi je prva misao kad vidim bebu da trči.
To je podulja misao. A…
A moja je druga misao: ne usuđujem se pogledati bebu koja trči.
Uvijek se bojim da ću svjedočiti nečem ružnu
gledajući to.
Uvijek to bude ovako…
Uvije diže ruke. Glupo.
Ne zna da ne moraš trčati s podignutim rukama.
To samo izgleda smiješno i sramoti ti roditelje.
A zatim ubrzavaju jer ne znaju što brzina jest.
Ne mogu je kontrolirati.
Nema sumnje u to da će jureća beba pasti.
Pitanje je samo koliko gadno.
A u Berlinu pitanje nije hoće li pasti na nešto opasno,
nego koliko opasno.
Razbijena boca ili užareni opušak…
jureću bebu začas pretvara u goreću bebu.
Dezodorans...
Gori kao ludo.
Šanse su da jureća beba pogine oko 50 %.
Znači da se jureća beba može smatrati i živom i mrtvom.
Hashtag: #SchrödingerovaBeba.
Čim vam beba potrči, slobodno se možete početi pitati
jeste li kod kuće sačuvali kutiju za cipele.
Ili vrećicu iz H&M-a.
Ili veliku kutiju od ručka.
Pa, strpao sam bebu u Tupperware…
Ljuti me što su mi frendovi sad tako odrasli,
ili se pretvaraju da jesu, a ja još nisam ondje, kao…
Vi ljudi radite to sranje. Ja ću slaviti svoj život.
Smatram se zadnjim cool tipom među svojim prijateljima.
Nekako mlad duhom.
Ali mislim… Trebaš biti oprezan, jer mislim…
Tanka je crta između „mlad duhom“
i „ duhom zaostao“.
Tanka je crta između „Tip je zabavan u izlascima“
i „Što? Još uvijek pokušava biti reper?“
Bojim se da ću za deset godina ja biti taj koji je zaostao.
Oni će imati obitelj u predgrađu i raditi od 9 do 17.
A ja… Pa, ja…
Ja ću i dalje triput tjedno vikati: „Pij, pij!“
I odjednom ću poželjeti potražiti nove prijatelje za izlaske
i samo ću se družiti s nekim tipovima premladima za mene.
Nekim jebenim klincima s faksa koji dijele jebeni stan
u kojem kućanski aparati ne rade bez trikova.
Kao, „Mogu si skuhati kavu?“
-„Da, uzmi nož za kruh…“ -„Pa, što će mi
nož za kruh u ovom slučaju?“
„Polako. Samo gurneš dršku noža
između spremnika za vodu i aparata za kavu,
pritisneš dugme,
pa kad trepne…“
„Izvuci nož odmah!“
Kao, „Zahod vam je u kvaru?“ „Ne, zašto?“
„Jer se ne može povući voda.“
„Nisi otvorio slavinu na balkonu, zar ne?“
„Otvori slavinu na balkonu i možeš normalno koristiti zahod.“
„Ali odmah je potom zatvori ili Lena ne može otvoriti prozor.“
Prebrzo su odrasli za mene.
Uopće nisam imao fazu aklimatizacije na to.
Čini mi se kao da je prošla sekunda,
kao da su se vi moji prijatelji složili: „Sad sam odrastao.“
„Odsad je moja jakna vodootporna.“
Kao da smo jedan čas skupa u klubu,
moj pajdo Russi povraća po sebi,
a onda kaže: „Stari moj.“
„Popijmo još jednu votku s Red Bullom.“
„Ili posrčimo još jedno pivo.“
I da me odobrovolji,
radi one slinave zvukove s malo bljuvotine još u ustima.
Kao, „Posrčimo finu pivicu…“
Takav sam osjećaj imao jednu sekundu, a u drugoj
poziva me na večeru u svoj prigradski dom.
Utorak je, 17 h.
I onda otvori vrata s pripremljenom šalom, kao:
„Ne kupujemo ništa.“
Tipične…
Tipične šale od ćale, „Ne kupujemo ništa.“
„Stari, odbij, hladno je. Samo me pusti unutra. Što ti je?“
Ponekad se bojim da je to pogled u budućnost,
da je samo pitanje vremena
kad ću otvoriti vrata s veselim smiješkom.
„Nismo to naručili, zar ne?“
I samo ću raditi ovo…
Jer sam uvjeren da mladi to rade.
Raditi to predugo, osjetiti grč.
Plaši me to.
Iskreno, osjećam simptome starosti… Svjestan sam…
svog sporog propadanja.
Iznenada mi kosa postaje sijeda…
Ali ne cool sijeda kao u Clooneyja.
Više tipa: „Imaš li sidu?“
Sijeda kosa, znam…
Jedno piće, tjedan mamurluka.
Postajem konvencionalan.
Počinju me dirati stvari za koje nikad nisam mario.
Netko me ne pozdravi i dan mi je propao.
„Žalim što se to upravo dogodilo.“
Postajem prekonvencionalan za Berlin.
To je čudno, jer odrastao sam u Berlinu sa svim tim sranjima.
Postajem prekonvencionalan za to.
Ne kužim sve to s berlinskim tehnom, MDMA-om, hepatitisom.
Tu berlinsku stvar.
Tu turističku, hipstersku, došljačku stvar.
Kao: „I, ozbiljno,
počeli su svirati bubnjeve nasred ulice.“
„Tipično berlinski.“
A ja mislim: „Ne, gade, to je remećenje mira.“
„To je bučno. Iritira.“
Prekonvencionalan sam za Berlin, doista. Kad odem u trgovinu
i na putu vidim nekoga da usred bijela dana
sere na ulici,
osjetim gađenje.
Prekonvencionalan sam za to.
Nisam taj tip čovjeka.
Ne bih znao što raditi.
Na kraju sam zvao policiju jer nisam bio siguran…
„Ne znam je li to vaš posao, no žao mi je što vam moram…“
Prekonvencionalan.
Nekidan sam vidio muškarca koji laje.
Samo laje poput psa.
Odrastao čovjek što se smjestio ispred mene…
Felixe, tu je čovjek koji laje.
Propalica je zurila ravno u moje oči svojim praznim, beživotnim očima.
Jebena uzlajana propalica.
A „propalica“ ne znači „beskućnik“.
To su dva različita para cipela.
Koje nitko od njih ne posjeduje, ali…
To nije isto.
Samo stojiš dok laje na tebe.
Jako iziritiran,
opet ne znaš što činiti. To je nova situacija.
Što možeš reći? „Stari, molim te, ne laj.“
„Ne. Dođi ovamo.“
Ili baciti štap tako da otrči.
„Riješeno.“
Prestar za to sranje.
Prestar za muškarce što laju.
To zvuči pomalo gay.
Prestar za muškarce što laju.
Ponekad poželim da sam gay.
Nisam gay, no poželim da jesam.
Ili bi, za početak.
Samo da dobijem predodžbu.
U mojoj ignorantskoj hetero mašti baš je super biti bi.
To trenutačno podiže broj mogućih seksualnih partnera.
Kad u 4.00 ne završiš u nekom usranom klubu misleći:
„Koma, ovdje su sami muškarci. Idemo.“
Nego samo pomisliš…
„Hajdemo se zabaviti!“
„Dajte čovjeku piće!“
„Piće i pitone!“
Nemam pojma zašto sam pitone zamislio toliko visoko.
Partijam s visokim muškarcima. Pa što?
Iskreno, ne znam zašto itko ne bi volio gay ljude.
Dobro, tu je ta stvar sa sidom.
Malo kvari veselje, ali…
Šalim se. Zašto ne biste voljeli gayeve?
Strance? To razumijem.
U smislu: „Imamo različito mišljenje, a njihovo je krivo i glupo.“
Mogu, barem, shvatiti argument.
„Izbjeglice su mi pojele baku.“
To je pušiona!
Čovjek je tu u pravu. I ja bih pošizio.
Razumijem to. Ne uzimam za ozbiljno, ali…
I nemojmo se zezati.
Nitko od nas nije lišen…
Nitko od nas nije lišen tog rasističkog načina rezoniranja
jer smo skupa odrasli u tim strukturama.
Moraš razmisliti o svom ponašanju i pokušati ga popraviti.
Svi se mi smatramo liberalnima i otvorena uma.
Ja se smatram liberalnim i otvorena uma.
Međutim…
Evo, za tebe.
Koji smijeh, stari?
Zvuči kao da daviš psa.
Neke se vrste smijeha uvijek ističu.
Neke su vrste tako česte da ih mogu kategorizirati.
Npr., vrsta smijeha koju svi znate,
zovem je „svinja“.
To je ovo…
I još jedan koji se izdvaja, zovem ga „rak pluća“.
To je ovo…
Ravno kroz tumor,
komprimirani zrak.
„Zabavljam se.“
Pa krv iz nosa.
Mislio sam da znam sve vrste.
Ali nekidan sam nastupao pred ženom
čiji me smijeh potpuno sjebao.
Ta se žena smijala kao da si to upisao u chat…
a Siri ti to čita nazad.
Ovako se smijala:
Pomislio sam: „Što je s tobom?“
Mogu zamisliti kako kašlje: „Kaš, kaš, kaš.“
Jesi se premjestio?
Brz si?
Brz kao Hitler.
Nemam pojma koliko je Hitler bio brz, ali…
Ako je bio, moraš mu to priznati.
„Da, zlo je to što je uradio, ali bio je brz.“
Brzi Hićo.
Zvuči kao jeftina vožnja na sajmu, ondje gdje mu je bunker.
Posve se slažem da vrijeme brže ide kako stariš.
To me je baš zaprepastilo u zadnje tri-četiri godine.
Toliko dugo radim ovaj posao.
Gledajući unatrag, zadnje tri-četiri godine čine se kao tjedan.
Vrijeme je samo projurilo kraj mene i…
Iskreno, posljednje su tri godine prošle dosta dobro.
Dosta uspjeha, uzlet u karijeri, svojevrstan hype.
A sad i malo slave.
Ne bih se hvalio, ali… Istina je i…
Ja nisam slavan.
Nitko mi ne prostire crveni tepih, ali samo malo…
Stisnutih zubiju, mogao bih biti u Celebrity Masterchefu.
Stajao bih ondje, s kuhinjskom krpom preko ramena,
„Hvala, Giovanni Zarrella, što pitaš za ocat.“
Urnebesna priča.
To je moja vrsta slave.
Čak i sa svojom omanjom slavom doživljavam apsurdne stvari.
Pitam se kako je tek biti doista slavan.
Nekidan sam bio na putu prema klubu.
Na ulici sam čekao taksi,
kad je auto došao, stao i zatrubio.
Okrenuo sam se, a ono policajci. Policija.
Otvorili su prozor i jedan je viknuo:
„Felix Lobrecht!“
„Znam te!“
Već sam bio pijan, pa kažem: „Policijo, i ja vas znam.“
„Što ima? Kamo moraš ići?“
„Idem u drugi klub.“
„Upadaj, povest ćemo te.“
Otvorili su mi vrata, sjeo sam nazad…
Bila su trojica u autu. Dva naprijed, jedan nazad.
Bilo bi čudno da su svi bili naprijed.
Iznimno tijesno.
Sjeo sam nazad, rekao kamo idem,
a vozač je rekao…
„Idemo, hoćemo? S plavim rotirkama. To je brže.“
Onda smo jurili kroz grad 100 km na sat,
zatrubili na svakom crvenom i nagazili gas.
A ja sam pomislio: „Dobro, momci…
jako lijepo od vas,
ali zar ne morate možda raditi?“
„Ne, nema problema.“
„Bi li pokušao pucati?“
U svom poslu učim mnogo o Njemačkoj jer toliko puno putujem.
Nekidan sam imao nastup u Saarbrückenu.
Kuriozitet o Saarbrückenu…
Adolf Hitler…
i Joseph Goebbels
bili su počasni građani do 2011.
Do 2001.
S jedva 56-godišnjom odgodom
netko je pomislio: „Pa, možda bismo trebali…“
Kad je Zlatko osvojio Big Brother,
Adolf Hitler još je bio počasni građanin.
To je kasno.
Uvijek na putu. Bili smo u Ludwigsburgu.
Za vas koji ne znate,
to je sveučilišni gradić blizu Stuttgarta.
I naučio sam da Ludwigsburg ima samo ženske stanovnike.
Sveučilište nudi programe koje očito samo žene studiraju.
Neko nastavničko sranje. Nemam pojma.
Tako da: same žene.
Imao sam nastup, a publika je bila jedna golema sisa.
Jedna jedina, mlohava…
Nije to bila lijepa sisa…
jer, rekoh, buduće učiteljice.
Samo žene žive u Ludwigsburgu.
To je zanimljivo jer prije koji dan bili smo u Aachenu.
A u Aachenu su sami muški.
Aachen je stvarno jedna velika kita, čovječe.
Ondje je veliki tehnički fakultet i samo muškarci ondje žive.
Nakon nastupa student mi je prišao i rekao:
„Hej, Felixe, opet ja.“
Čudno, jer se prije nismo sreli.
„Hej, Felixe, opet ja. Samo sam htio reći,
kako si spomenuo u nastupu, da tu žive samo muškarci.“
„Iskreno, moram reći, to je baš tako.“
„Ovdje u Aachenu, kad izađeš
i kad je manje od desetorice muškaraca oko žene,
ima itekakva smisla stati u red.“
Aachenu je englesko ime „Mee Too“.
U Aachenu je svaka noć novogodišnja noć u Kölnu.
I zapitao sam se…
Pitao sam se bi li Aachen i Ludwigsburg mogli kako surađivati.
Možda da kao kakvi gradovi prijatelji organiziraju putovanja autobusima…
koji bi prevozili nejebane studente strojarstva
iz Aachena u Ludwigsburg
samo da bi mogli poševiti neke brucošice.
Samo ideja.
A onda bi se okupili u klubu…
sa svojim trokutima…
i plesali njemački ples.
Nijemci plešu kao što islamisti propovijedaju.
Mnogo promjenâ.
I osobne su mi se okolnosti promijenile u zadnje tri godine.
Prvi put u životu imam novca.
Nikad nisam imao novca, sad imam.
A novac je… cool, čovječe.
Mogu to preporučiti.
Preporučujem novac.
Što?
Koliko je sati?
Prema mom Rolexu od 42 000 eura
upravo je prošlo… Dobro sam, hvala na pitanju.
Netko mi je prišao i rekao: „Dobar nastup,
no taj sat stalno mi je bliještao u oči.“
Pomislio sam: „Znaš što je to? Problemi s luksuzom.“
Znate kako kažu? „Više novca, više problema.“
Nije istina! Lažu!
Razlika između bogatstva i siromaštva: jedno je od toga pušiona.
„Felixe! To je tako nepošteno!“
Žalim, stvarno ne govorim siromaški.
Ne želim da dobijete dojam kako bezumno rasipam novac.
Pokušavam kupovati odgovorno.
Baš sam nekidan kupio Guccijevu dvostranu jaknu.
Dvije jakne za cijenu 14.
Ne, novac je dobar.
Ali novac doista mijenja ljude, shvatio sam to.
Novac je promijenio mog brata.
On mi je menadžer na turneji. Uvijek je na putu sa mnom.
I, doista, novac je promijenio mog brata.
Moj je brat preko noći mutirao u princezu.
Kao: „Felixe, to više ne radimo, zar ne?“
„To prepusti sirotim jadnicima, hoćeš?“
Brat mi je postao tako neugodan da u svim gradovima gdje nastupam
uglavnom odsjedamo u najljepšem hotelu.
On nije sretan s hotelom od pet zvjezdica.
Moj brat razgledava,
obavlja inspekciju…
I drma. Moj brat mnogo drma.
Često drma namještaj.
„Gle ovamo, već je prilično labavo, nije li?“
„Malo je pohabano.“
„Ne znam mogu li ovdje spavati.“
Moj brat reži na namještaj.
Moj je brat postao kurvin sin, čovječe.
Dotrčao je lokalnom promotoru sa šalicom kave u ruci i rekao…
„Ti.“
„Dođi ovamo.“
„Samo sam htio pitati…“
„Htio sam pitati jesam li naručio cappuccino…
ili mlaku svinjsku pišalinu?…
„Ovo je svinjska pišalina, ne?“
„Jasno, svinjska pišalina.“
„Jasno.“
„Popij to.“
„Pij, svinjo.“
„Pij vlastitu pišalinu.“
Iskreno, smatram apsurdnim to što se dogodilo u zadnje tri godine.
Razina i opseg toga, samo je eksplodiralo u tako kratku vremenu.
Gotovo je zbunjujuće. Tako je nadrealno.
Ti nadrealni brojevi s Hype turneje,
što je rasprodana od prvog do zadnjeg nastupa.
Prodali smo više od 250 000 karata.
U zadnje tri godine napisao sam roman
koji je postao hit, kao i audioknjigu,
po kojoj će snimiti film.
Slučajno vodim najuspješniji njemački podcast.
Bio sam…
Upravo sad snimam ovaj divni specijal
u najljepšem njemačkom teatru.
Svi su moji nastupi posvuda rasprodani.
To je sve što sam ikad htio, zar ne?
A čudno je, sad kad imam sve,
da ni časa ne mogu biti sretan ni uživati
jer sam zaokupljen strahom da bih to mogao nekako izgubiti.
Tako da je ovo, nekako, moje dijete.
I bojim se…
Imam…
Prvi se put bojim gubitka jer sad imam nešto što mogu izgubiti.
Danas se sreća tako brzo okreće. Dovoljan je jedan citat izvan konteksta.
U jednom trenutku nastupaš pred tisućama ljudi,
a u drugom stojiš ispred trgovine, lajući.
Sreća se brzo okreće. Plaši me to.
Pokušavam uživati u svemu. Ali to je stvar s hypeom…
Pojavi se iznenada, a jednog je dana kraj.
Ja sam Felix Lobrecht.
Hvala što ste došli.
Hvala vam!
Sve vas volim! Hype je stvaran!
Prijevod titlova: Miroslav Sikirica