Downloaded from YTS.MX
Dere vil ikke tro hvor humørløs innspillingen av et standup-show er.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er utrolig. Ingen sa: "Ha det gøy" til meg.
Det siste jeg hørte før jeg gikk ut på scenen, var:
"Ikke føkk det til."
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Helt fra Berlin til dere:
Felix Lobrecht!
Sånn, ja.
Akkurat sånn, ja.
Jeg elsker denne salen. Jeg valgte dette teateret spesifikt.
Jeg syns det er megavakkert. For vakkert for meg.
For å være ærlig.
For dere også, for å være ærlig. Ikke vondt ment.
Ingen av oss burde være i nærheten av dette orgelet her.
Det er en skam at vi er her.
Det er for fint her.
Bedritne plasser dere har der oppe.
Det er skikkelig bedritent å være dere akkurat nå.
Der oppe har vi noen på første date,
der en fyr har villet imponere: "Jeg har losjeplasser til Felix!"
Og smakk, så sitter du der oppe.
"Ja, det var et fett show.
Beina mine sover. Jeg så ham én gang, nesten.
Skal vi knulle nå, eller hva?"
Herregud.
Det er vakkert her.
Funksjonshemmede irriterer meg.
Ikke fordi de er funksjonshemmede. Det kan de ikke noe for.
For det meste.
Det er sant.
Når du har drukket, prøver du å imponere ei jente
ved å steile med en motorsykkel, helt dritings,
og motorsykkelen slår deg i brystet og gjør deg lam.
Da ville jeg nok si…
…at du er delvis ansvarlig.
Det måtte ikke skje. Det var unødvendig.
Nei, jeg blir irritert over parkering for funksjonshemmede.
Det er derfor funksjonshemmede irriterer meg.
Jeg tror det gjelder folk flest.
Folk flest ikke ville nok ikke gått ut og sagt det på en scene,
men jeg tror alle blir irriterte over det. Det er elendig markedsføring.
Du sitter i bilen, du vil hjem, og finner ingen steder å parkere.
Du kjører rundt kvartalet 15 ganger.
Du må pisse som en vill bjørn.
Du må pisse som en bjørn, og til slutt ser du en ledig plass.
Bingo! Du er henrykt, kjører inn og ser... "Å, faen!"
Parkering for funksjonshemmede.
Da ville alle tenke…
"Jævla funksjonshemmede overalt!"
Det er ikke pent å tenke sånn, men du gjør det likevel.
Ingen kjører rundt i 15 minutter, må pisse som en bjørn,
finner en ledig parkeringsplass,
ser at den er for funksjonshemmede…
Ingen tenker: "Ja, inkludering er viktig.
Fortsett sånn!"
Nei, en tenker: "Vel, så ikke kjør bil, din krøpling!
Jeg vil parkere!
Noen må fortsatt gå hele veien hjem fra bilen.
Jeg har ingen Rollo Automatico!
Nei, jeg gårico selvico!
Fordømte funksjonshemma folk!"
Se hva det bringer fram i meg.
En slags… empatiløs
rullestoldekk-flenger.
Spesialparkering er ikke bra for imaget deres.
Jeg forstår at det er viktig.
For funksjonshemmede, men…
Det er et slags verktøy for funksjonshemmede
til å funksjonshemme seg inn i livene til ikke-funksjonshemmede.
"Hallo! Jeg er her også! Jeg er rullestol-Roland!"
"Vel, jeg er bremsene av-Felix. Ha det!
Jeg vil parkere!"
Og jeg tror at forholdet mellom antall parkeringsplasser
for funksjonshemmede ikke står i forhold til antall faktisk funksjonshemmede.
Ellers ville de ikke alltid vært ledige.
Det gjør meg gal.
Når jeg ser noen parkere der, tenker jeg alltid:
"Hvis du ikke har mistet minst halvparten av ryggraden…
…ringer jeg purken."
Fordi jeg er en pyse,
fordi jeg ikke er empatisk nok til å forstå.
Jeg har ikke hatt mye erfaring med funksjonshemmede.
Og det er nok hele problemet. Jeg mangler perspektiv.
Det ville nok ha hjulpet å forbedre forholdet mellom oss
om vi kunne hatt en ekte utveksling.
En ekte utveksling.
Kanskje åpent hus-dag for funksjonshemminger.
Eller en opplevelsesdag for funksjonshemninger.
Bare for å få en følelse av det. De funksjonshemmedes ABC.
Fra A for: "Ah, faen! Jeg har ingen bein!"
Til Å for: "Å! Jeg trenger tillatelse til å bygge en rullestolrampe!"
Jeg dro den biten nylig i et show i Trier.
Og en fyr i rullestol rullet demonstrativt langs hele scenen
og ut av salen.
Alle så det.
Total stillhet. Alle stirret på meg, forferdet.
"Nå har han gått for langt.
Nå har han gått over streken. Pinlig!"
Jeg ble skikkelig flau.
Jeg ble rød og begynte med noen rare spasmer.
"Han kødder, ikke sant?"
Prøvde å redde stemningen.
Hoppet rundt som en klovn.
Fem minutter senere rullet han inn igjen og sa: "Beklager, måtte på do."
Jeg tenkte: "Perfekt timing, bro!"
Etter showet flenget jeg opp dekkene hans.
Men bare ett av dem.
Hashtag…
Men i prinsippet gir rullestoler mening.
Ikke sant?
Hvis du ikke kan gå…
Ellers gjør de ikke det.
Ellers er det bare en stol med hjul.
Hvis du ikke kan gå, er en rullestol flott.
Eller gåstoler er bra.
Men de tingene
som ser ut som gåstoler, men som ikke har hjul?
De som…
Jeg vet ikke om de er til hjelp.
Det ser ut som om du har tvunget noen som sliter med å gå
til å bære rundt på en liten kommode.
"Du må bære den! Det er bra for helsa di!"
"Å, ok.
Den er tung, så tung!"
De må ha hatt et designmøte der denne var det beste alternativet.
Får en til å lure: "Hva var alternativene?"
"Vi kan henge en lenke med en stein rundt halsen på dem.
Sånn…"
Bare for å gjøre det klart: Det er lov å le av alt jeg sier.
Det er bare vitser. Det er lov å le.
Vi lever i en tid med politisk korrekthet.
Det er alltid noen som føler seg diskriminert.
Og i mange sammenhenger er det riktig. Men her er alt bare vitser.
Bare for å gi dere litt fred i sinnet:
Jeg har diskutert hver eneste vits med det tyske vitsepolitiet.
Det består av Xavier Naidoo og Kollegah og…
De ble ikke bekymret i det hele tatt.
Så ja… dere har lov til å le av alt.
Apropos det…
Jøder.
Bare tulla.
Er dette morsomt?
"Det beste var da han drakk."
Vet du hva du ville digga?
En bar.
"Se, han kjøpte en øl til! Beste kveld noensinne!"
En liten sidevits.
Kjenner dere til disse tenåringsjentene som sier:
"Hei, alder er bare et tall"?
Og du tenker: "Ja, et som sender meg i fengsel."
Et ganske viktig tall.
En kompis av meg har en tommelfingerregel:
"Felix, bare sørg for at det begynner med et to-tall."
Og så legger han til: "Og det må være et tosifret tall."
Jeg er 31 nå.
Dødsgammel, 31, og… Takk.
Trettien. Og 31 er ikke en morsom alder.
Det er den alderen der post
aldri er gode nyheter.
Du får ikke brev fra bestemora di med ti euro inni.
Når du er 31, har bestemora di demens.
Og hun kaller både deg og søsteren din Sasha.
"Sasha, hva er det med bassenget?
Hva er det med bassenget?"
"Hvilket basseng, bestemor?
"Gi meg penger og hold kjeft.
Jeg drar nå."
"Sasha?"
Aldri gode nyheter i posten med 31.
Trettien er en ganske kjedelig alder. Du føler at du har gjort alt.
Nå gjentar det seg bare. Kjedelig.
Som barn opplever du nye ting hver dag.
Alt er nytt og spennende. Du lærer noe nytt hver dag.
"Jøss, et tre! Hva blir det neste?"
Når du er 31, ligger alle de første gangene bak deg.
Første gang du har sex. Din første leilighet.
Ditt første ran, drap og fluktforsøk.
Du har gjort alt. Alt bare gjentar seg. Kjedelig.
Det er en kjedelig alder.
Så jeg ble ganske fornøyd da jeg nylig hadde en ny første gang.
For første gang i mitt liv…
…hadde jeg ei kråke i stua.
Det er en underlig situasjon å komme inn i stua en morgen,
ikke forvente å se ei kråke, og så er det ei kråke der.
En uhåndterlig situasjon.
Like uhåndterlig som…
Vet dere når dere vil åpne et vindu helt,
men det er satt til å vippe?
Og du har denne situasjonen…
Og så står du under vinduet som en jævel
og frykter for livet ditt.
Det ganger fire.
Det er ei kråke i stua. Kråka var dum.
Den ville ut, men fløy inn i det lukkede vinduet.
Om og om igjen.
Den fikk panikk, og hadde skitt overalt.
Den bråkte sånn at den vekket meg.
Jeg kom inn i stua halvt i søvne og tenkte…
"Nei.
Nei, dette vil jeg ikke."
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre, hadde ingen erfaring med kråker i stua.
Jeg sa til kråka: "Vær så snill, stikk!
Kom deg ut av leiligheten min!"
Men kråka bare…
Jeg prøvde på engelsk: "Please leave now! I don't want you in my stue!"
Jeg så at kråka hadde kommet inn fra balkongen.
Så jeg mønstret alt jeg hadde av mot og snek meg bort til balkongen
og åpnet døra.
Så står du der,
31 år gammel, på balkongen,
klokka sju om morgenen, i boksershorts.
Med litt halvstå.
Men ikke på grunn av kråka.
Det var bare morrabrødet mitt.
Så jeg står der,
den jævla kråka tar runden i leiligheten.
Når den nærmet seg døra:
"No, sir, please, it's… You have to… This direction!"
Kråka tenkte: "Nei.
Hva med gangen?"
Så forsvant kråka inn i gangen.
Og jeg tenkte: "Det er sånn det er.
Dette er den nye situasjonen.
Nå bor jeg sammen med ei kråke.
Dette er mitt nye jeg."
Bor i kollektiv med ei jævla kråke.
Et ekte kråkereir.
Jeg sto der ute og venta.
Venta, frøs. Det var kaldt.
Så jævla kaldt.
Skjulte penisen min for naboene.
To timer senere kom kråka ut også.
Jeg så kreket fly av gårde og tenkte:
"Den kråka hadde ingen manerer.
Stikker innom, ubuden. Hilser ikke engang.
Bråker helt forjævlig, skiter overalt. Ingen manerer i det hele tatt!
Jeg kommer ikke hjem til deg i lufta
og driter overalt.
Jævla kråke.
Han kan dra til helvete.
Seriøst, han kan dra til helvete.
Han kan dra den jævla fjærkledte ræva si til helvete.
Har dere sett de fæle bildene på nyhetene
fra et oljesøl et eller annet sted,
bilder av måker med vingene dekket av olje?
Alltid det samme, triste bildet…
Det ønsker jeg den kråka.
Her forleden prøvde noen å bryte seg inn hjemme hos meg.
Jeg hørte det, jeg hørte lydene,
og visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg ringte til politiet, rett og slett,
og de svina…
…svarte ikke.
Så dette var 1:30, lørdag natt, i Berlin,
de satt der på stasjonen og tenkte:
"Vi svarer ikke.
Den første som svarer er en drittsekk.
Hvis det er viktig, ringer de igjen."
Jeg var alene i denne situasjonen. Den første døra var ødelagt.
Jeg har to dører fordi jeg er rik.
Den andre døra leder rett inn til leiligheten min.
Jeg måtte gjøre noe.
Så jeg krøp opp til døra og så gjennom kikkhullet.
To guttunger med hettegenser.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Så jeg banket på døra.
I mitt eget hjem…
…banket jeg på døra fra innsiden
for å vise dem at det var noen der.
"Jeg vet ikke om det stopper dere, men dere burde vite det."
Jeg banket for livet.
Guttungene stakk av.
Jeg tenkte: "Dæven, jeg bare banket dem bort.
Ikke kødd med bankeren."
Jeg visste ikke om de ville komme tilbake med nytt utstyr eller våpen.
Jeg ringte til purken.
Etter fjerde ring svarte de.
De er der 20 minutter senere. To politimenn.
Den ene gammel og mild, den andre var ung.
Omtrent på min alder. Han så på meg sånn…
"Du er han fra Gemischtes Hack, bestes Hack!"
Jeg tenkte: "Du, det var uprofesjonelt."
Og jeg står i boksershorts. Jeg kommer ikke til å lage fingerpistoler.
Ikke nå.
De stilte de vanlige spørsmålene. Ikke at det fører til noe.
Men jeg tenkte på beskrivelsen av de mistenkte.
Det må være rart for politisk korrekt venstreorienterte
hvis de er offer for en forbrytelse
og må beskrive gjerningsmannen.
Vel…
"Hårfargen hans spiller da ingen rolle."
"Nasjonalitet? Han var et menneske, ok?"
"Den binære tankegangen din gjør meg kvalm, din streite, hvite mann.
Helt utrolig."
Ekstremt irriterende for politiet,
å måtte høre på en jævla hippie.
Jeg er ikke sånn. Jeg er…
Når politiet spør meg:
"Herr Lobrecht, hvor høy var gjerningsmannen?"
"Han var en tyrker!"
"Ja, men hvor høy var han?"
"Hvor høy? Tyrker-høy!"
"Hva vet vel jeg? Seks durum tretti!
Mindre enn en tysker, høyere enn en kineser. En tyrker!"
Ta ham!"
Det var innbrudd.
Den lille episoden var nok til å knuse noen grunnleggende oppfatninger.
Rett etterpå tenkte jeg: "Jeg trenger en pistol.
Jeg vil skyte noen motherfuckers. Jeg trenger et våpen.
Jeg er ikke gatesmart nok til å få tak i et skarpt våpen.
Så jeg skaffet meg et avskrekkingsvåpen.
En luftpistol med blanke skudd.
Den smeller bare høyt. "Opp med hendene, ellers smeller det!
Du er ikke i fare, men det kommer til å smelle høyt!
Jeg har ørepropper. Sikkerhet først!"
Lekepistol, som en pyse.
Jeg har den ved senga mi nå.
Hvis noen prøver å bryte seg inn igjen, går jeg til døra med lekepistolen min.
Jeg banker først.
Hvis det ikke er nok, river jeg opp døra
og står der med pistolen.
Det er planen.
Og planen min…
…er helt avhengig av…
…at det er nok.
Jeg er ikke forberedt på motstand.
Jeg er forberedt på at han sier: "Den er ikke ekte."
Jeg er forberedt på det. Jeg skal si: "Prøv meg, din jævel!
Prøv meg!"
Hvis han kommer nærmere igjen, sier jeg:
"Greit, jeg bløffa. Kom inn.
Verdisakene er der borte. Er du sulten?"
Lekepistol som en pyse.
Jeg har ikke flaks med våpen.
Som barn var jeg alltid bevæpnet.
Seriøst.
Jeg er fra Neukölln i Berlin. Det er litt som Harlem.
Jeg er fra Neukölln. Det var et område fullt av bevæpnede barn.
Enhver ti-åring hadde en kniv.
En ordentlig kniv. For å drepe med.
Ikke en lommekniv.
En skikkelig kniv med et blad så langt som armen deres.
En kniv.
Alle rundt meg hadde våpen, så da jeg var 12, ville jeg ha en kniv.
Så jeg kjøpte en butterflykniv.
Vet dere hva det er?
Det er en tredelt kniv. Den åpnes ved håndtaket.
Og lukkes.
Du kan leke med den.
Det er gøy.
Den er gøy å åpne. Så dreper du noen.
Og det er gøy å lukke den.
For et konsept.
Først moro, så mord.
Så tilbake til moro igjen.
Skaffet meg en butterfly.
Strategien min som barn, hvis jeg var i en farlig situasjon,
var å dra ut kniven og leke med den åpenlyst.
Så alle visste at den tyske fyren var bevæpnet.
Disse førti kiloene vil du ikke kødde med.
Trikset mitt.
En gang satt jeg alene på T-banen.
Fire gutter kom på.
La oss ikke gå rundt grøten. Tyrkere.
De satte seg overfor meg og stirret på meg.
Jeg tenkte: "Ok, da kjører vi."
Lekte med kniven min. Prøvde å se litt psyko ut.
Guttene sto foran meg og sa:
"Få se."
Jeg ga dem kniven.
De tok den fra meg. Det skjedde i løpet av fire sekunder.
Det fantes ikke noen steder å banke på.
De stjal kniven som skulle beskytte meg mot tyveri.
Jeg har ikke flaks med våpen.
Jeg må drikke litt.
Munnen min er tørr.
Like tørr som skjeden min.
Vet ikke hvor det kom fra.
"Skjeden min er tørr.
Jeg klager over en tørr vagina."
Det er et merkelig problem.
Utelukkende et kvinneproblem, faktisk.
Det høres sexistisk ut.
Men tørre skjeder er helt og holdent noe som rammer kvinner.
Og menn, indirekte.
"Jeg kan ikke ligge med deg, skjeden min er for tørr."
Vel, her, ta en slurk.
Skål.
Det kan kanskje hjelpe.
Det kan ikke skade.
Den blir nok ikke tørrere
av at man tilfører kvinnen litt H2O.
Ja, med fittevitser får du draget.
Å, det er merkbart.
Seriøst.
Som glidemiddel.
Jeg mener det, altså.
Fitte mi drypper.
Uansett, jeg er 31, og føler meg ikke som det.
Å være gammel er ikke som jeg trodde det ville være da jeg var liten.
Jeg føler meg ikke gammel, moden og voksen.
Jeg kan knapt fatte at jeg er 31.
Jeg lyver ikke. Det fins bevis. Jeg er jo ikke flyktning eller noe.
Trenger ikke måle knoklene mine.
Alle vennene mine oppfører seg i henhold til alderen.
De ser virkelig ut som voksne.
Skikkelig klisjé. De går inn i familiemodus,
bor sammen med dama, får barn.
Kompisen min José venter sitt første barn.
Altså, ikke han.
Dama hans.
Han er ikke så venstrevridd.
De holder seg til de gamle kjønnsrollene.
"Gi meg en sønn, kvinne!
Rydd opp nå! Jeg er sulten!"
Kvinner, ikke sant?
De har en helt annen følelse av stekepannen.
En helt annen måte å holde kosten på.
Det kan man ikke lære.
Så José venter sitt første barn.
Og for å være ærlig, er jeg ikke klar for det.
Jeg er ikke klar for at José…
…snart skal ha barn.
Det kan påvirke meg også, og det vil jeg ikke.
Jeg er redd for at jeg må gjøre ting.
Før eller siden vil babyen være der,
og du må dra dit og se på den.
Og reagere på et vis, men jeg vet ikke hvordan.
Det er bare en liten José.
Jeg syns allerede den store er stygg.
Alle er glade. Og José vil gi meg babyen sin.
Og jeg vil ikke ha den.
Men jeg må.
I slike situasjoner kan du bare ikke si nei.
Skummelt.
For mye ansvar for meg.
Hvis José gir meg babyen sin, er det som om han sier:
"Her, Felix, her er det viktigste i livet mitt.
Den er skjør. Dens helse er helt og holdent i dine hender.
Og vi ser på deg, alle sammen."
Det skremmer meg.
Jeg er redd dette vil skje.
Hva sier man da?
Det kan skje.
Det er menneskelig, men hva sier du?
"Vel, da…"
Pinlig.
Stikk uten at noen merker det.
Faen, tråkket på den igjen! Beklager!
Skummelt.
Hvordan holder man en baby?
Hva er den offisielle måten?
Jeg ville instinktivt tatt tak i en baby slik en katt tar tak i ungene sine.
I nakken, sånn…
Jeg skal være ærlig.
Ansvaret som følger med et lite, hjelpeløst vesen
skremmer meg virkelig. Jeg føler det strammer i brystet.
Som her forleden, da jeg så en ung mor med den lille babyen sin på gata, og…
Med "ung mor" mener jeg "ung" i betydningen… "oss".
Ikke "i livets vår"-ung.
Hun var ikke ni. Bare…
Bare en ung mor med en bitteliten baby.
Og babyen kunne gå.
Jeg vet ikke om det var uvanlig at babyen kunne gå.
Jeg vet ikke når de begynner å gå. Etter en dag?
Uansett. Mannen kunne gå.
Denne mora med babyen, de holdt hverandre i hendene…
Og så gjorde babyen sånn, rev seg løs.
Og gikk sånn…
Løp av gårde.
Begynte å løpe som en liten baby.
For å være ærlig, en løpende baby…
…det tåler jeg ikke å se.
Men når jeg ser det, tenker jeg to ting.
Først:
"Hvor skal du hen fort, kompis?
Du er ett år gammel, du har ingen avtaler…
…som du må holde uten mora di, så hva er planen?
Har du feilparkert trehjulssykkelen?
"Ja, tvers over en parkering for funksjonshemmede.
Drit i krøplingene, mann.
Jeg parkerer hvor jeg vil. Jeg er en baby, mann.
Hva har du tenkt å gjøre?"
Babyer kan parkere hvor de vil.
Babyer kan generelt gjøre som de vil.
Babyer står over loven, bare fordi de er søte.
Og jeg tror babyer vet det godt.
"Jeg driter her på gulvet, og mamma gir meg et kyss.
Jeg er en baby, mann.
Jeg skal ta på puppene til dama di. Hva skal du gjøre? Jeg er en baby.
Jeg er en baby, mann.
Rør meg, så får du se hva som skjer."
Det er min første tanke når jeg ser en baby løpe.
Ja, det er en lang tanke. Og…
Den andre er at jeg ikke klarer å se på når en baby løper.
Jeg er alltid redd for å bli vitne til noe fælt
når jeg ser det.
De er alltid så… Og så…
Løfter alltid armene. Så teit.
De vet ikke at du ikke trenger å løfte armene når du løper.
Ser bare latterlig ut og gjør foreldrene flaue.
Og så setter de opp farten, for de ikke vet hva fart er.
Kan ikke kontrollere den.
Det er innlysende at en løpende baby vil falle.
Spørsmålet er bare hvor hardt.
Og i Berlin er ikke spørsmålet om det vil falle på noe farlig,
men hvor farlig.
En knust flaske eller en rødglødende sigarettstump…
Gjør en løpende baby til en brennende baby på et blunk.
Deodorant…
"Jøss, brenner som bare det."
Sjansen for at en løpende baby dør, er omtrent 50 prosent.
Så en løpende baby kan anses som både levende og død.
Hashtag Schrödingersbaby.
Når babyen din begynner å løpe, kan du like gjerne begynne å lure på
om du har en skoeske hjemme.
Eller en liten pose fra H&M.
Eller en stor lunsjboks.
Vel, jeg la babyen min i en tupper…
Det irriterer meg at kompisene mine er så voksne,
eller later som. Jeg er ikke der ennå…
Dere kan holde på med den dritten. Jeg skal nyte livet.
Jeg anser meg selv som den siste kule fyren i vennekretsen.
Ganske ung til sinns.
Men… En må være forsiktig, for jeg tror…
Det fins en hårfin grense mellom "ung til sinns"
og "kjørt seg fast."
Mellom "Han er morsom å gå ut med"
og "Hva? Prøver han fortsatt å bli rapper? "
Jeg frykter at om ti år vil jeg være den som kjørte seg fast.
Vennene mine vil ha familie i forstedene og ni til fem-jobb. Og jeg? Vel, jeg…
Jeg sier fortsatt "Drikk, drikk" tre ganger i uka.
Og plutselig ser jeg etter noen nye venner å gå ut med,
og så jeg henger med folk som er altfor unge for meg.
Noen jævla studenter som bor i et jævla kollektiv
der du må lure alle husholdningsapparater til å funke.
"Kan jeg lage litt kaffe?"
"Ja, ta brødkniven…" "Hva skal jeg med brødkniven i dette scenarioet?"
"Det er lett. Du kjører håndtaket på kniven
inn mellom vanntanken og maskinen,
trykker på knappen,
venter til det slutter å blinke… Dra ut kniven nå!"
"Er doen ødelagt?" "Nei, hvordan det?"
"Den skyller ikke ned."
"Har du ikke skrudd på krana på balkongen?
Når du skrur på krana på balkongen, funker doen som vanlig.
Men steng den med en gang, ellers kan ikke Lena åpne vinduet."
De ble for fort voksne for meg.
Det fantes ingen tilvenningsfase der jeg kunne vokse sammen med dem.
Det var som over natta,
som om vennene mine hadde blitt enige: "Nå er jeg voksen.
Fra nå av er jakka mi vanntett."
I det ene øyeblikket er på en klubb,
kompisen min, Russi, spyr nedover seg selv og så sier han: "Bro, mann.
Vi tar en Vodka Red Bull til.
Eller slurper i oss en øl til."
For å få meg i stemning, lager han slurpelyder med spy i munnen:
"Slurpe litt deilig øl!"
Sånn var det i ett øyeblikk, og i neste øyeblikk
inviterer han meg hjem på middag i forstedene.
Tirsdag klokka 17.
Og så åpner han døra med en vits han har forberedt:
"Vi skal ikke ha noe."
Bare…
En sånn pappa-vits: "Vi skal ikke ha noe."
"Drit i det, det er kaldt. Bare slipp meg inn. Hva er det med deg?"
Av og til frykter jeg at det er framtida mi,
at det bare er et spørsmål om tid
før jeg åpner døra med en jovial replikk på tunga.
"Men vi har da ikke bestilt noe?"
Og så gjør jeg sånn fordi jeg tror det er det de unge gjør.
Gjør det altfor lenge, får krampe.
Det skremmer meg.
Jeg merker symptomer på alderdom. Jeg merker det sakte forfallet.
Plutselig blir håret mitt grått…
Men ikke sånn kult George Clooney-grått. Mer som: "Har du aids?"
Grått hår…
Én drink, og jeg er bakfull i seks dager.
Ting jeg aldri brydde meg om før, begynner å plage meg.
Noen hilser ikke på meg, og jeg er slått ut resten av dagen.
"Fy for skam, det som skjedde."
Jeg begynner å bli for spissborgerlig for Berlin.
Det er rart, for jeg vokste opp i Berlin med alt det der.
Jeg blir for spissborgerlig for det.
Jeg skjønner ikke hele Berlin-tekno-, MDMA-, hepatitt-greia.
Denne Berlin-greia.
Denne turist-, hipster-, nyankommet-greia.
"Og så
begynte de å spille trommer midt på gata.
Det er så Berlin, altså."
Og jeg tenker: "Nei, det er ordensforstyrrelse, din dust.
Det er bråk. Det er irriterende."
Jeg er for spissborgerlig for Berlin. Når jeg skal på butikken
og på veien dit ser noen bæsje på gata
midt på dagen,
syns jeg det er ekkelt. Jeg er for spissborgerlig.
Jeg er ikke den typen.
Jeg vet ikke hva man gjør. Jeg ringte politiet fordi jeg ikke visste…
"Jeg vet ikke om dette er deres gebet, men det er en skam at…"
Altfor spissborgerlig.
Her om dagen så jeg en mann som bjeffet.
Bare bjeffet som en hund.
En voksen mann som stilte seg foran meg…
Felix, her er en mann som bjeffer.
Bomsen stirret meg rett i øynene med tomme, livløse øyne.
Jævla bjeffende boms.
Med "boms" mener jeg ikke "hjemløs". Det er to forskjellige par sko.
Som ingen av dem eier, men…
Det er ikke det samme.
Du står der og blir bjeffet på.
Dritirritert,
ikke sikker på hvordan du skal reagere.
Hva skal du si? '"Slutt å bjeffe, er du snill."
"Slutt. På plass."
Eller kaste en pinne så han stikker av.
"Ferdig."
Jeg er for gammel.
For gammel for bjeffende menn.
Det høres litt homo ut.
For gammel for bjeffende menn.
Skulle gjerne vært homo.
Iblant skulle jeg ønske jeg var det. Eller bi, til å begynne med.
Bare for å få en idé.
I min uvitende, hetero forestillingsverden er det flott å være bi.
Er du bi, øker antallet potensielle sexpartnere umiddelbart.
Da er du ikke på klubb klokka fire om morgenen og tenker:
"Faen, bare menn igjen. Vi stikker." I stedet tenker du bare…
"Let's party!
Gi denne mannen en snaps!
Snaps og pikk!"
Aner ikke hvorfor pikkene var så høyt oppe.
Jeg liker å feste sammen med høye menn. Hva så?
Jeg skjønner ikke hvorfor noen ikke liker homofile.
Ok, det er greia med aids.
Det er litt av en gledesdreper, men…
Hvorfor liker man ikke homofile? Utlendinger? Det forstår jeg.
"Vi har forskjellige meninger, og deres er gale og dumme."
Jeg kan i det minste forstå argumentet.
"Flyktningene spiste bestemoren min."
Det suger!
Mannen har et poeng. Jeg hadde også blitt sur.
Kan forstå det. Kan ikke ta det på alvor, men…
La oss ikke forstille oss.
Ingen av oss er fri for…
…slike rasistiske resonnementer, for vi vokste opp i disse strukturene.
En må reflektere over egen atferd og prøve å oppføre deg bedre.
Vi anser oss alle som liberale og åpne.
Jeg anser meg som liberal og åpen.
Men…
Her, denne er til deg.
Hva var det, mann?
Høres ut som du kveler en hund.
Noen typer latter skiller seg alltid ut.
Noen typer forekommer så hyppig at jeg kategoriserer dem.
For eksempel, én type dere alle kjenner,
jeg kaller den "grise-modellen".
Den er sånn…
En annen som alltid skiller seg ut, kaller jeg "lungekarsinom".
Den er sånn…
Rett forbi svulsten,
trykkluft.
"Jeg har det gøy."
Og så neseblod.
Jeg trodde jeg kjente alle typer. Men nylig var det en kvinne på showet
som hadde en latter som ødela meg helt.
Denne kvinnen lo på en måte som om du skrev den i en chat
og Siri leste den for deg.
Hun lo sånn:
Jeg tenkte: "Hva er det med deg?"
Jeg kan forestille meg hosten hennes: "Host, host."
Har du byttet plass?
Du er kjapp.
Kjapp som Hitler.
Jeg aner ikke om Hitler var kjapp, men…
Men i så fall måtte en gi ham det.
"Ja, det var fæle ting han gjorde, men kjapp var han."
Kjappe Hiti.
Høres ut som en billig tur på tivoli, på Bunkerland.
Jeg er helt enig i at tiden går fortere når du blir eldre.
Det har virkelig slått meg de siste tre-fire årene.
Like lang tid som denne jobben.
Når jeg ser tilbake, virker de siste årene som en uke.
Tiden løp bare forbi meg og…
La oss være ærlige, de siste tre årene har vært gode.
Jeg hadde suksess, karrieren skjøt fart, en hype.
Og nå, litt berømmelse også.
Jeg vil ikke skryte, men… Det er sant, og…
Jeg er ikke berømt.
Ingen ruller ut den røde løperen for meg, men litt…
Gjennom sammenbitte tenner kunne jeg vært med på kokkeshow.
Jeg ville stått der, kjøkkenhåndkle over skulderen:
"Takk for at du spurte, Giovanni, om aceto balsamico.
Artig historie."
Det er min berømmelse.
Selv med den lille berømmelsen jeg har, opplever jeg helt absurde ting.
Får meg til å lure hvordan det må være å være veldig berømt.
Her om dagen var jeg på vei til en klubb.
Jeg sto og ventet på en drosje, da en bil kjørte forbi, stoppet og tutet.
Jeg snudde meg, og det var purken. Politiet.
De åpnet vinduet, og en av dem sa:
"Felix Lobrecht!
Jeg kjenner deg!"
Jeg var allerede full, så jeg sa: "Politiet, jeg kjenner deg også."
"Hva skjer? Hvor skal du hen?"
"Til en annen klubb."
"Hopp inn, vi kjører deg."
De åpnet døra for meg, jeg satte meg inn bak…
De var tre i bilen. To foran, en bak.
Hadde vært rart om alle satt foran.
Koselig trangt.
Jeg satte meg inn, sa hvor jeg skulle, sjåføren sa:
"Da drar vi, da. Med blålys. Det er raskere."
Så suste vi gjennom byen i hundre,
satte på sirenen ved hvert røde lys, og dro på.
Og jeg sa: "Ok, gutter…
…dette er veldig hyggelig av dere,
men må ikke dere jobbe eller noe?"
"Nei, ikke noe problem. Se her, vil du prøve å skyte?"
Jeg lærer mye om Tyskland i denne jobben, for jeg reiser mye.
Her om dagen opptrådte jeg i Saarbrücken.
Fun fact om Saarbrücken…
…Adolf Hitler…
…og Joseph Goebbels
var æresborgere i byen fram til 2001.
Fram til 2001.
Bare 56 år forsinket
tenkte noen: "Tja, kanskje vi burde…"
Da Zlatko vant Big Brother,
var Adolf Hitler fortsatt æresborger i byen.
Det er seint.
Alltid underveis. Vi var i Ludwigsburg.
For de som ikke vet det, er Ludwigsburg en liten by nær Stuttgart.
Og jeg lærte at Ludwigsburg bare har kvinnelige innbyggere.
Universitetet tilbyr fag som visstnok bare kvinner studerer.
Noe undervisningsdritt. Jeg aner ikke.
Bare kvinner.
Jeg gjorde et show, og publikum var en eneste stor pupp.
Én enkelt, dissende…
Det var ikke en fin pupp, for, som jeg sa, de var lærerstudenter.
Så bare kvinner i Ludwigsburg.
Det var vittig, for noen dager tidligere hadde vi vært i Aachen.
Og i Aachen er det bare menn.
Aachen er en eneste stor kuk.
Det er et stort teknisk universitet der, og bare menn.
Etter showet kom en student bort og sa:
"Hei, Felix, det er meg igjen."
Rart, for jeg hadde aldri møtt ham før.
"Hei, Felix, det er meg igjen. Jeg ville bare si,
at det du nevnte i showet, at det bare bor menn her,
det må jeg helt ærlig si er sant.
Her i Aachen, når du går ut
og det er færre enn ti menn som omgir en kvinne,
virker det helt fornuftig å stille seg i køen."
Aachen heter "Me Too" på engelsk.
I Aachen er hver kveld som nyttårsaften i Køln.
Og jeg lurte på
om ikke Aachen og Ludwigsburg kunne samarbeide.
Kanskje et slags vennskapsby-arrangement der en arrangerer bussturer,
og frakter busslass med underpulte ingeniørstudenter
fra Aachen til Ludwigsburg,
så de kan få seg litt førsteårsfitte.
Bare en tanke.
Og så samles de i klubben…
…med trekantlinjalene sine…
…og danser den tyske dansen.
Tyskere danser slik islamister preker.
Mye har endret seg.
Privatlivet mitt har også endret seg de siste tre årene.
For første gang i livet har jeg penger.
Jeg hadde aldri penger, nå har jeg det.
Og penger… er fett, mann.
Det kan jeg anbefale.
Jeg anbefaler penger.
Hva?
Hva klokka er?
Ifølge gull-Rolexen min til 42 000 euro,
er den litt over… Jeg har det bra, takk som spør.
Noen kom bort til meg og sa: "Jeg likte showet,
men klokka di blendet meg hele tiden."
Jeg tenkte: "Vet du hva dette er? Luksusproblemer."
Det sies: "Mer penger, flere problemer."
Det er ikke sant! Det er en løgn!
Gapet mellom rik og fattig er at det bare suger å være en av de to.
"Felix! Det er så urettferdig!"
Beklager, jeg snakker ikke "fattigsk".
Dere må ikke tro at jeg bruker penger på meningsløse ting.
Jeg prøver å handle ansvarlig.
Forleden kjøpte jeg en reversibel Gucci-jakke.
To jakker til prisen for 14.
Nei, penger er bra.
Men penger endrer folk, det har jeg innsett.
Penger endret broren min.
Broren min er turnémanageren min. Han er alltid med.
Og pengene mine endret broren min.
Broren min muterte over natten til en prinsesse.
"Felix, sånt gjør vi ikke lenger, gjør vi vel?
Bare overlat det til stakkarene under oss, ok?"
Broren min ble så utålelig at i byene der jeg har et show,
bor vi på det vakreste hotellet.
Broren min er ikke fornøyd med et femstjerners hotell.
Han ser seg rundt,
tar en inspeksjonsrunde,
og rugger. Broren min rugger mye.
Ofte rugger han på møbler.
"Se her, denne er allerede løs, ikke sant?
Den er litt shabby.
Jeg vet ikke om jeg får sove her."
Broren min hveser mot møbler.
Broren min har blitt en kødd.
Han løp bort til en lokal promotør med en kopp kaffe i hånden og sa:
"Du.
Kom hit.
Jeg ville bare spørre…
Jeg ville bare spørre om jeg hadde bestilt cappuccino…
…eller lunkent svinepiss?
Dette er svinepiss, ikke sant?
Helt klart svinepiss.
Helt klart.
Drikk.
Drikk, ditt svin.
Drikk ditt eget piss."
Det er helt absurd med alt som har skjedd de siste tre årene.
Omfanget av det. Det bare eksploderte på så kort tid.
Det er nesten forvirrende. Det er så surrealistisk.
De surrealistiske tallene for Hype-turnéen,
som var utsolgt fra første til siste show.
Vi solgte over en kvart million billetter.
Jeg har skrevet en roman
som har blitt en bestselger, lydboka òg,
og den skal gjøres om til en film.
Av en eller annen grunn har jeg Tysklands mest vellykkede podkast.
Nå spiller jeg inn denne spesialen i Tysklands vakreste teater.
Alle showene mine er utsolgt overalt.
Dette er alt jeg har ønsket meg.
Og greia er at nå som jeg har alt, klarer jeg ikke glede meg over det,
for jeg er opptatt med å være redd for å miste alt.
Så dette er på en måte babyen min.
Og jeg er redd for…
Jeg har…
For første gang i mitt liv er jeg redd for tap, for nå har jeg noe å miste.
Ting kan snu fort. Ett sitat tatt ut av sammenhengen er nok.
Det ene øyeblikket opptrer du for tusenvis av mennesker,
og i det neste står du foran matbutikken og bjeffer.
Ting snur raskt. Det skremmer meg.
Jeg prøver å nyte alt sammen. Men det er greia med en hype.
Den oppstår plutselig, og en dag er den over.
Jeg heter Felix Lobrecht. Takk for at dere kom.
Takk!
Jeg elsker dere alle! Hypen er ekte.
Tekst: Sissel Drag