Downloaded from YTS.MX
‎N-o să credeți cât puțin umor e ‎în înregistrarea unui program de comedie.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎E incredibil. ‎Nimeni nu mi-a spus să mă distrez.
‎Ultimul lucru auzit ‎înainte de a ieși pe scenă a fost:
‎„N-o da în bară.”
‎„N-o da în bară!”
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎Din Berlin pentru voi:
‎Felix Lobrecht!
‎Asta e.
‎Exact asta e.
‎Îmi place spațiul ăsta. ‎Am ales special acest teatru.
‎Mi se pare superb. ‎Prea superb pentru mine.
‎Sincer.
‎Și, sincer, și pentru voi. Fără supărare.
‎Niciunul dintre noi n-ar trebui ‎să fie aproape de această orgă.
‎E o rușine că suntem aici.
‎E prea frumos.
‎Aveți niște locuri nașpa acolo sus.
‎Nasol să fiu în locul vostru.
‎Acolo, avem niște prime întâlniri
‎și un tip care s-a lăudat: ‎„Am locuri la Felix!”
‎Și acum stați acolo.
‎„Da, a fost un spectacol mișto.
‎Nu-mi simt picioarele. ‎Aproape l-am văzut o dată.
‎Vrei să ne-o tragem acum?”
‎Doamne!
‎E foarte frumos aici.
‎Persoanele cu dizabilități mă irită.
‎Nu pentru că au dizabilități. ‎Nu e vina lor.
‎În mare parte.
‎E adevărat.
‎Dacă ai băut și ai încercat ‎să impresionezi o fată
‎mergând pe o roată pe motocicletă ‎complet beat,
‎iar motocicleta te lovește în piept ‎și te paralizează,
‎atunci aș spune…
‎că ești responsabil parțial.
‎Nu trebuia să se întâmple. Nu era necesar.
‎Nu, serios, mă enervează parcarea ‎pentru cei cu dizabilități.
‎De asta mă enervează ‎oamenii cu dizabilități.
‎Cred că majoritatea oamenilor simte asta.
‎Cei mai mulți nu ar veni ‎să spună asta pe scenă,
‎dar cred ‎că toată lumea e enervată de parcări.
‎E un marketing groaznic.
‎Ești în mașină, vrei să mergi acasă ‎și nu găsești unde să parchezi.
‎Conduci în jurul blocului de 15 ori. ‎Vrei acasă.
‎Trebuie neapărat să mergi la baie.
‎Trebuie să te ușurezi neapărat și, ‎în sfârșit, vezi un loc de parcare gratis.
‎Super! Ești în al nouălea cer, ‎dar vezi… „La naiba!”
‎E pentru cei cu dizabilități.
‎Toată lumea s-ar gândi…
‎„Oameni cu dizabilități peste tot!”
‎Nu e frumos că gândești asta, ‎dar o faci oricum.
‎Nimeni nu conduce timp de 15 minute, ‎trebuind să se ușureze
‎și găsește în sfârșit un loc: „Da!”
‎Dar realizează că e ‎pentru cei cu dizabilități…
‎Nimeni nu se gândește: ‎„Da, incluziunea e importantă.
‎Țineți-o tot așa!”
‎Nu! Te gândești: ‎„Atunci nu conduce, ologule!
‎Vreau să parchez!
‎Unii oameni trebuie ‎să meargă până acasă de la mașină.”
‎Nu avem roți automate!
‎Nu, eu merg singur!
‎Ale naibii persoane cu dizabilități!”
‎Uite ce scoate din mine parcarea asta.
‎Un tăietor apatic de cauciucuri ‎ale scaunelor cu rotile.
‎Parcarea specială nu îi ajută ca imagine.
‎Înțeleg că e importantă.
‎Pentru persoanele cu dizabilități, dar…
‎Dar parcarea e un instrument ‎pentru persoanele cu dizabilități
‎să-și schilodească calea ‎în viața celor fără dizabilități.
‎„Salut! Și eu am ajuns aici!
‎Sunt Walter Scaunul cu rotile!”
‎„Da, eu sunt Felix fără frâne. Pa!
‎Vreau să parchez!”
‎Mai cred că raportul parcărilor ‎pentru cei cu dizabilități,
‎numărul locurilor pentru cei ‎cu dizabilități nu e proporțional
‎cu numărul celor cu dizabilități.
‎Altfel, nu ar fi mereu goale.
‎Mă scoate din minți.
‎Când cineva parchează acolo în fața mea, ‎mereu zic:
‎„Dacă nu ți-ai pierdut ‎jumătate din coloană,
‎chem poliția.”
‎Fiindcă sunt un fricos,
‎fiindcă nu sunt destul de empatic ‎ca să înțeleg.
‎N-am avut multă experiență ‎cu persoanele cu dizabilități.
‎Și probabil asta e problema. ‎Îmi lipsește perspectiva.
‎Cred că ar ajuta ‎la îmbunătățirea relațiilor dintre noi,
‎dacă ar fi un discurs real între noi.
‎O discuție adevărată.
‎Poate „Ziua porților deschise” ‎pentru dizabilități.
‎Sau o zi cu experiențe cu dizabilități.
‎Ca să înțeleg cum stă treaba.
‎ABC-ul celor cu dizabilități.
‎De la „A”: „Ah, la naiba! N-am picioare!”,
‎la „Z”: „Zău! Trebuie permis ‎să fac o rampă pentru scaune cu rotile!”
‎Am spus poanta asta recent în Trier.
‎Iar un tip în scaun cu rotile ‎a ieșit din cameră,
‎făcând o declarație în fața scenei.
‎Toată lumea l-a văzut.
‎Tăcere totală. ‎Toată lumea m-a privit îngrozită.
‎„A mers prea departe.
‎L-a luat valul. Ce ciudat!”
‎Am fost rușinat.
‎M-am înroșit ‎și am început să am spasme ciudate.
‎Crizat, nu?
‎Încercam să refac starea de spirit.
‎Săream ca un clovn.
‎Cinci minute mai târziu, ‎s-a întors: „Scuze, am fost la baie.”
‎M-am gândit: „Sincronizare perfectă!”
‎După spectacol, i-am tăiat cauciucurile.
‎Doar unul dintre ele.
‎Hashtag…
‎În principiu, scaunele cu rotile au sens.
‎Nu?
‎Dacă nu poți merge…
‎Altfel nu.
‎Altfel e un scaun cu roți.
‎Dacă nu poți merge, ‎un scaun cu rotile e grozav.
‎Sau dispozitivele de mers sunt bune.
‎Dar știți chestiile alea
‎care par a fi dispozitive de mers, ‎dar nu au roți?
‎Cele de genul…
‎Nu sunt sigur că ajută.
‎Pare că ai forțat pe cineva ‎care se chinuie să meargă
‎să care peste tot o comodă mică.
‎„Trebuie să cari asta! ‎E bun pentru sănătate!”
‎„Bine.”
‎„E grea, foarte grea!”
‎Sigur a fost o ședință de design în care ‎chestia aia a fost cea mai bună opțiune.
‎Te întrebi care a fost alternativa.
‎„Am putea lega un lanț ‎cu o piatră în jurul gâtului.
‎Gen…”
‎Ca să știți, puteți râde de orice spun.
‎Sunt doar glume. Aveți voie să râdeți.
‎Trăim în perioada corectitudinii politice.
‎Mereu e cineva ‎care spune că e discriminare.
‎Și, în multe situații, așa e. ‎Dar aici sunt doar glume.
‎Ca să vă liniștesc puțin,
‎am discutat fiecare glumă ‎cu poliția comediei.
‎E formată din Xavier Naidoo și Kollegah.
‎Nu s-au semnalat probleme.
‎Da, deci…
‎Aveți voie să râdeți la orice.
‎Apropo de asta… evreii.
‎Glumeam.
‎Vi se pare amuzant?
‎„Cel mai mult mi-a plăcut partea ‎în care bea.”
‎Știți ce v-ar plăcea?
‎Un bar.
‎„Uite, și-a luat și o bere! ‎Cea mai bună seară!”
‎O mică glumă în plus.
‎Știți tipul ăla de adolescente? ‎Cele care spun: „Vârsta e doar un număr!”
‎Și tu zici: ‎„Da, unul care mă trimite la zdup.”
‎Un număr important.
‎Un amic are o regulă:
‎„Felix, asigură-te că începe cu doi.”
‎Apoi a adăugat: ‎„Trebuie să fie un număr din două cifre.”
‎Am 31 de ani acum.
‎Foarte bătrân, 31. Mulțumesc.
‎Treizeci și unu. ‎Treizeci și unu nu e o vârstă amuzantă.
‎La 31 de ani e vârsta ‎la care primești corespondența,
‎dar nu sunt vești bune.
‎Nu primești scrisori de la bunica ‎cu zece euro înăuntru.
‎Când ai 31 de ani, bunica ta are demență.
‎Și te sună și pe tine ‎și pe sora ta, Sasha.
‎„Sasha, ce se întâmplă cu piscina?
‎Ce se întâmplă cu piscina?”
‎„Ce piscină, bunico?
‎Dă-mi banii și taci.
‎Plec acum.”
‎„Sasha?
‎Sasha!”
‎La 31 de ani, ‎scrisorile nu aduc vești bune.
‎Treizeci și unu e o vârstă plictisitoare.
‎Simți că ai făcut totul.
‎Acum totul se repetă. Plictisitor.
‎În copilărie, ‎faci lucruri noi în fiecare zi.
‎Totul e foarte palpitant. ‎Înveți ceva nou în fiecare zi.
‎„Un copac! Ce urmează?”
‎La 31 de ani, asta s-a terminat. ‎Nu mai există „prima dată”.
‎Prima dată când faci sex. Prima pană.
‎Prima tâlhărie, crimă ‎și fugă de la locul faptei.
‎Le-ai făcut pe toate.
‎Acum doar repeți.
‎E o vârstă plictisitoare.
‎Așa că m-am bucurat de curând ‎când am mai avut o „primă dată”.
‎Pentru prima oară în viața mea…
‎aveam o cioară în sufragerie.
‎E o situație ciudată, ‎când intri în sufragerie într-o dimineață
‎și nu te aștepți să vezi o cioară, ‎dar acolo e o cioară.
‎O situație ciudată.
‎La fel de ciudat ca…
‎Ca atunci când vrei ‎să deschizi o fereastră,
‎dar e pusă pe rabatare?
‎Și ai situația asta… Apoi…
‎stai sub fereastră ca un nenorocit,
‎temându-te pentru viața ta.
‎Asta e de patru ori mai rău.
‎Era o cioară în sufragerie.
‎Una proastă.
‎Voia să iasă, dar zbura în geamul închis.
‎Iar și iar.
‎Era panicată și era rahat peste tot.
‎Era gălăgioasă și m-a trezit.
‎Am intrat în sufragerie ‎pe jumătate adormit și mi-am zis…
‎„Nu.
‎Nu vreau asta!”
‎Nu știam ce să fac. Nu aveam experiență ‎cu ciorile în casa mea.
‎I-am zis ciorii: „Te rog, pleacă, domnule!
‎Te rog, pleacă din apartamentul meu!”
‎Dar cioara…
‎Apoi am zis în engleză: „Pleacă acum!
‎Domnule, nu vă vreau în casa mea!”
‎Apoi am văzut ‎că cioara a venit de la balcon.
‎Așa că m-am strecurat pe balcon
‎și am deschis ușa larg.
‎Apoi stăteam acolo,
‎la 31 de ani, pe balcon,
‎la ora 7:00 dimineața în boxeri.
‎Cu o semi-erecție.
‎Dar nu datorită ciorii.
‎Așa e la mine dimineața.
‎Așa că stau acolo,
‎cât timp cioara face turul apartamentului.
‎Când se apropia de ușă:
‎„Nu, domnule, vă rog… Trebuie să… Pe aici!
‎Mergi în direcția asta!”
‎Cioara a zis: „Nu.
‎Ce zici de hol?”
‎Apoi cioara a dispărut în hol.
‎Așa că mi-am zis: „Deci așa stă treaba.
‎E o situație nouă.
‎Acum trăiesc cu o cioară.
‎Asta e noua mea personalitate.”
‎Am o cioară drept chiriaș.
‎Un „cioroaș”.
‎Așteptam acolo.
‎Așteptam, înghețam. Era frig.
‎Foarte frig.
‎Îmi ascundeam penisul de vecini.
‎După două ore, a ieșit și cioara.
‎M-am uitat la fiară cum zboară ‎și mi-am zis:
‎„Cioara asta nu are maniere.
‎Vine neinvitată. Nu salută, nimic.
‎Face un zgomot oribil, ‎lasă rahat peste tot.
‎O necioplită.
‎Eu nu vin la tine acasă…
‎și îmi fac nevoile peste tot.
‎A naibii cioară!
‎Să se ducă naibii!”
‎Serios, poate să se ducă naibii.
‎Poate să se ducă în fundul iadului.
‎Ați văzut imaginile acelea oribile ‎la știri
‎cu o deversare de petrol
‎și imagini cu pescăruși cu ulei pe aripi?
‎Poza aceea tristă e mereu aceeași.
‎Vreau asta pentru cioară.
‎De curând, cineva a încercat ‎să-mi spargă casa.
‎Am auzit.
‎Nu știam ce să fac.
‎Apoi am sunat poliția.
‎Iar porcii ăia…
‎n-au răspuns.
‎Era ora 1:30, ‎sâmbătă dimineață, în Berlin,
‎stăteau toți la secție și și-au zis:
‎„Să nu răspundem.
‎Primul care răspunde e un ticălos.
‎Dacă e important, vor suna iar.”
‎Eram singur în situația asta. ‎Prima ușă a fost spartă.
‎Am două uși pentru că sunt bogat.
‎A doua ușă dă direct în apartamentul meu.
‎Trebuia să fac ceva.
‎Așa că m-am strecurat până la ușă ‎și m-am uitat prin vizor.
‎Doi băieți cu glugă.
‎Nu știam ce să fac.
‎Așa că am bătut la ușă.
‎În casa mea…
‎am bătut la ușă din interior
‎ca să arăt că cineva era acolo.
‎„Nu știu dacă vă va opri,
‎dar ar trebui să știți.”
‎Băteam pentru viața mea.
‎Băieții au fugit.
‎M-am gândit: „Am bătut de i-am speriat.”
‎Nu te pune cu bătătorul.
‎Nu știam dacă se vor întoarce ‎cu echipament nou.
‎Am sunat la poliție.
‎După al patrulea apel, au răspuns.
‎Au ajuns după 20 de minute. Doi polițiști.
‎Unul era bătrân și blând, ‎celălalt era tânăr.
‎Cam de vârsta mea. ‎Se tot uita la mine de parcă…
‎„Ești tipul ‎din ‎Gemischtes Hack, bestes Hack!"
‎M-am gândit: „Ce neprofesionist!
‎Sunt în boxeri.
‎N-o să fac pistoale cu degetele.
‎Nu e momentul.
‎Au pus întrebările obișnuite. ‎De parcă ar ajunge la un rezultat.
‎Dar cred…
‎M-am gândit la descrierea suspecților.
‎Trebuie să fie ciudat pentru cei de stânga ‎corecți din punct de vedere politic
‎dacă sunt victima unei infracțiuni
‎și trebuie să descrie făptașul.
‎Ei bine…
‎„Nu contează ce culoare avea la păr.
‎Naționalitatea? Era o ființă umană, bine?
‎Gândirea ta binară mă îmbolnăvește, ‎albule.
‎Nu-mi vine să cred.”
‎E enervant pentru polițiști.
‎„Avem de-a face cu un hippy.”
‎Eu nu sunt așa. Sunt…
‎Când un polițist mă întreabă:
‎„Dle Lobrecht, cât de înalt era făptașul?”
‎„Era un turc!”
‎„Da, dar cât de înalt era?”
‎„Cât de înalt? Cât un turc!
‎Cât grâul!
‎Mai mic decât un german, ‎mai înalt decât un chinez. Un turc!
‎Prindeți-l!”
‎A fost un moment de cotitură.
‎Acea mică experiență a fost suficientă ‎pentru a șterge niște convingeri de bază.
‎Imediat după, m-am gândit: ‎„Am nevoie de o armă.
‎Vreau să împușc niște nemernici!
‎Vreau o armă.”
‎Nu pot lua o armă puternică.
‎Deci am luat un pistol de avertizare.
‎Un pistol pneumatic cu gloanțe oarbe.
‎E zgomotos.
‎„Mâinile sus sau fac zgomot!
‎Nu ești în pericol, ‎dar va fi un zgomot puternic!
‎Eu am dopuri! Protejează-te!”
‎Un pistol de avertizare, ca un fricos. ‎Îl țin lângă pat.
‎Dacă cineva încearcă să intre iar,
‎mă duc la ușă cu pistolul de avertizare.
‎Bat mai întâi.
‎Dacă nu e suficient, voi deschide ușa
‎și voi sta acolo cu arma.
‎Ăsta e planul.
‎Iar planul meu…
‎se bazează mult…
‎pe ideea că asta e suficient.
‎Nu sunt pregătit pentru rezistență.
‎Sunt pregătit să spună: „Nu e real.”
‎Sunt pregătit pentru asta. ‎Voi spune: „Încearcă, nenorocitule!
‎Încearcă!”
‎Dacă se apropie din nou, spun:
‎„Bine. Blufam. Intră.
‎Lucrurile valoroase sunt acolo. ‎Ți-e foame?”
‎Armă de avertizare ca un laș.
‎N-am noroc cu armele.
‎Când eram mic, eram mereu înarmat.
‎Serios.
‎Sunt din Neukölln, Berlin. ‎Seamănă cu Harlem.
‎Sunt din Neukölln.
‎Era un cartier plin cu copii înarmați.
‎Fiecare copil de zece ani avea un cuțit.
‎Un cuțit adevărat. Pentru ucidere.
‎Nu un cuțit de buzunar.
‎Un cuțit cu lama lungă cât brațul lor. ‎Un cuțit.
‎Toți din jurul meu aveau arme, ‎așa că la 12 ani am vrut un cuțit.
‎Așa că mi-am luat un cuțit fluture.
‎Știți cum e?
‎E un cuțit în trei părți. ‎Se deschide lângă mâner.
‎Apoi îl închizi.
‎Te poți juca cu el.
‎E distractiv.
‎E amuzant de deschis. ‎Apoi omori pe cineva.
‎Atunci e distractiv să-l închizi.
‎Ce idee!
‎Mai întâi distracție, apoi crimă.
‎Apoi, iar distracție.
‎Mi-am luat un cuțit.
‎Strategia mea când eram mic, ‎dacă eram într-o situație periculoasă,
‎era să-mi scot cuțitul și să mă joc cu el.
‎Ca toți să știe că germanul e înarmat.
‎Nu te pui cu unul de 40 kg.
‎Era trucul meu.
‎Apoi, o dată, stăteam singur la metrou.
‎Au coborât patru băieți.
‎Să nu batem câmpii. Turci.
‎S-au așezat în fața mea ‎și se uitau la mine.
‎M-am gândit: „Bine, începem.”
‎M-am jucat cu cuțitul meu. ‎Am încercat să par un pic psihopat.
‎Băieții au stat în fața mea și au zis:
‎„Să vedem.”
‎Le-am dat cuțitul.
‎Mi l-au luat.
‎S-a întâmplat în patru secunde.
‎Nu aveam unde să bat.
‎Mi-au furat cuțitul care trebuia ‎să mă protejeze de furt.
‎N-am noroc cu armele.
‎Trebuie să beau ceva.
‎Mi s-a uscat gura.
‎E urcată ca vaginul meu.
‎De unde a venit asta așa dintr-o dată?
‎„Vaginul meu e uscat.”
‎„Mă plâng de un vagin uscat.”
‎E o problemă foarte ciudată.
‎De fapt, e doar o problemă a femeilor.
‎Sună misogin.
‎Dar vaginele uscate sunt 100% ‎o problemă a femeilor.
‎Și, indirect, a bărbaților.
‎„Nu pot să mă culc cu tine, ‎vaginul meu e prea uscat.”
‎Bine, bea ceva.
‎Noroc!
‎Ar putea ajuta.
‎Nu strică.
‎Nu se usucă mai tare
‎dacă oferi H2O femeii.
‎Îmi plac glumele cu vagine.
‎Îți dai seama.
‎Serios.
‎Parcă ar fi unse.
‎Vorbesc serios.
‎Păsărica mea curge.
‎Oricum, am acum 31 de ani ‎și nu simt vârsta asta.
‎Să fii bătrân nu e cum mi-am imaginat ‎că va fi când eram copil.
‎Nu mă simt bătrân, matur și adult.
‎Nu-mi vine să cred că am 31 de ani.
‎Nu mint. Există dovezi. ‎Nu sunt un refugiat.
‎Nu e nevoie de măsurători.
‎Prietenii mei se comportă conform vârstei.
‎Chiar arată ca niște adulți.
‎Intră în modul „familie”,
‎locuiesc cu prietenele lor, au copii.
‎Amicul meu, José, va avea primul copil.
‎Bine, nu el.
‎Iubita lui.
‎Nu e foarte liberal.
‎Păstrează vechile reguli de gen.
‎„Fă-mi un fiu, femeie!
‎„Acum strânge astea! Mi-e foame!”
‎Femeile astea!
‎Au un fel diferit de a folosi tigaia.
‎Un fel complet diferit de a ține mătura.
‎Asta nu se învață.
‎Deci José va avea primul copil.
‎Și trebuie să fiu sincer, ‎nu sunt pregătit pentru asta.
‎Nu sunt pregătit ca José…
‎să aibă un copil în curând.
‎Asta m-ar putea afecta și pe mine ‎și nu vreau.
‎Mă tem că va trebui să fac lucruri.
‎La un moment dat, bebelușul va veni
‎și va trebui să merg să mă uit la el.
‎Și să am o reacție, dar nu știu care.
‎Cred că e un mini-José.
‎Deja cred că cel mare e urât.
‎Toată lumea e încântată. ‎Iar José vrea să-mi dea copilul lui.
‎Și eu nu-l vreau.
‎Dar trebuie să-l iau.
‎În astfel de situații, ‎nu pot să spun „nu”.
‎Înfricoșător.
‎Multă responsabilitate pentru mine.
‎Dacă José îmi dă bebelușul lui, ‎e ca și cum ar spune:
‎„Felix, aici e ‎cel mai important lucru din viața mea.
‎E fragil. ‎Sănătatea lui e complet în mâinile tale.
‎Și suntem toți cu ochii pe tine.”
‎Asta mă sperie.
‎Mi-e teamă că asta se va întâmpla.
‎Ce spui la asta?
‎Se poate întâmpla.
‎E om, dar ce zici?
‎„Da, deci…”
‎Ciudat.
‎Pleci fără să-și dea cineva seama.
‎Fir-ar, am călcat iar pe el!
‎Scuze!
‎Mă sperie.
‎Care e cel mai sigur mod ‎de a ține un copil?
‎Care e modul oficial de a-l ține?
‎Instinctiv, aș prinde copilul ‎cum face pisica cu puii.
‎De gât, gen…
‎O să fiu sincer.
‎Răspunderea pe care o aduce ‎o creatură mică și neajutorată
‎mă sperie într-un fel…
‎Simt o strângere în piept.
‎Zilele trecute, ‎când am văzut o tânără mamă
‎cu copilul ei pe stradă și…
‎Când zic „Mamă tânără” ‎mă refer la „tânără” în sensul „ca noi”.
‎Nu în floarea vârstei.
‎Nu avea nouă ani. Doar…
‎Doar o mamă tânără cu copilul ei.
‎Și copilul ei mergea.
‎Nu știu dacă era neobișnuit ‎să meargă copilul.
‎Nu știu când încep să meargă copiii. ‎După o zi? Habar n-am.
‎În fine… Copilul putea să meargă.
‎Era mama asta cu copilul ei ‎și se țineau de mână…
‎Apoi copilul a făcut așa, s-a eliberat.
‎Și făcea…
‎A fugit.
‎Am început să alerge ca un copilaș.
‎Sincer, un copilaș care aleargă…
‎Nu suport să văd asta.
‎Dar când văd, ‎îmi trec două gânduri prin cap.
‎Primul:
‎„Unde te grăbești, amice?
‎Ai doar un an, amice, nu ai întâlniri…
‎la care să ajungi fără mama ta, ‎deci care e planul?
‎Trebuie să-ți reparchezi tricicleta?”
‎„Da, pe diagonală pe un loc ‎pentru cei cu dizabilități.
‎Dă-i naibii pe ologi!
‎Parchez unde vreau. Sunt copil.”
‎„Unde vrei să te duci?”
‎Copilașii pot parca unde vor.
‎Copilașii, în general, fac ce vor.
‎Copilașii sunt mai presus de lege ‎doar pentru că sunt drăguți.
‎Și copilașii știu asta foarte bine.
‎„O să fac caca aici, pe jos, ‎iar mami o să mă sărute.
‎Sunt un copilaș, frate.”
‎„O să ating ‎sânii doamnei tale. Ce vrei?
‎Ce vei face? Sunt un copilaș.
‎Sunt un copilaș.
‎Atinge-mă și vezi ce se întâmplă.”
‎Ăsta e primul meu gând ‎când văd un copil alergând.
‎E un gând lung. Și…
‎Iar al doilea gând e că nu îndrăznesc ‎să mă uit când văd un copilaș alergând.
‎Mereu mi-e frică că o să văd ceva oribil
‎când mă uit la asta.
‎Mereu e… Apoi…
‎Ridică mereu brațele. E o prostie.
‎Nu știe că nu trebuie ‎să ridici brațele când alergi.
‎E ridicol și îți faci de râs părinții.
‎Apoi măresc viteza ‎pentru că nu știu ce e viteza.
‎Nu o pot controla.
‎E clar că un copil care aleargă va cădea.
‎Se pune problema cât de rău.
‎Iar, în Berlin, întrebarea nu e ‎dacă va cădea pe ceva periculos,
‎ci cât de periculos.
‎O sticlă spartă ‎sau un muc de țigară aprins…
‎transformă un copil care aleargă ‎într-unul care arde.
‎Antiperspirant…
‎Arde ca un gunoi strălucitor.
‎Perspectiva ca un copil care aleargă ‎să moară e cam de 50%.
‎Deci un copil care aleargă ‎poate fi considerat viu și mort.
‎#Schrödinger'sBaby.
‎Când copilul tău aleargă, ‎poți să te întrebi
‎dacă mai ai o cutie de pantofi acasă.
‎Sau o pungă mică de la H&M.
‎Sau o cutie mare pentru prânz.
‎Mi-am băgat copilul în Tupperware…
‎Sunt supărat că amicii mei ‎sunt maturi acum
‎sau se prefac că sunt, ‎iar eu încă nu sunt acolo…
‎Voi faceți asta. Eu o să-mi trăiesc viața.
‎Mă consider ultimul tip cool ‎dintre prietenii mei.
‎Sunt tânăr la suflet.
‎Dar cred… ‎Trebuie să ai grijă, pentru că eu cred că…
‎E o linie subțire între „tânăr la suflet”
‎și „blocat în rutină”.
‎E o linie subțire între: ‎„Tipul ăla e amuzant”
‎și „Ce? Încă încearcă să fie rapper?”
‎Mă tem că peste zece ani, ‎eu voi fi cel care s-a blocat.
‎Prietenii mei vor avea familii în suburbii ‎și slujbe stabile.
‎Și eu? Ei bine, eu…
‎Tot mai merg să beau ‎de trei ori pe săptămână.
‎Și, dintr-odată, o să-mi caut ‎niște prieteni noi cu care să ies
‎și o să petrec timpul ‎cu persoane prea tinere pentru mine.
‎Niște studenți care împart un apartament
‎unde trebuie să faci scheme ‎ca să faci aparatele să meargă.
‎Gen: „Pot să-mi fac niște cafea?”
‎„Da, ia cuțitul…”
‎„La ce mi-ar trebui cuțitul ‎în acest scenariu?”
‎„Ușor. Înfigi mânerul cuțitului
‎între rezervorul de apă ‎și aparatul de cafea,
‎apeși butonul,
‎aștepți până…
‎Scoate cuțitul acum!”
‎Gen: „Toaleta e stricată?” „Nu, de ce?”
‎„Pentru că nu se trage apa.”
‎„N-ai pornit robinetul de pe balcon, nu?
‎Când pornești robinetul de pe balcon, ‎poți folosi toaleta normal.
‎Să-l închizi imediat după, ‎altfel Lena nu poate deschide fereastra.”
‎Au crescut prea repede pentru mine.
‎N-am avut nicio fază de aclimatizare ‎ca să mă maturizez cu ei.
‎Mi s-a părut că a fost într-o clipă,
‎de parcă prietenii mei ‎s-ar fi pus toți de acord: „Sunt matur.
‎De acum, giaca mea e impermeabilă.”
‎Parcă acum o secundă eram toți în club,
‎amicul meu Russi a vomitat pe el,
‎apoi a spus: „Frate!
‎Să mai luăm o Vodcă cu Red Bull.
‎Sau să mai bem o bere.”
‎Ca să mă convingă,
‎se prefăcea că soarbe, cu vomă în gură.
‎Gen: „Să sorbim niște bere…”
‎Apoi, în secunda următoare,
‎mă invită la cină la el acasă, ‎în suburbii.
‎E marți, ora 17:00.
‎Apoi deschide ușa cu o glumă pregătită:
‎„Nu cumpărăm nimic.”
‎Adică…
‎O glumă din aia fumată: ‎„Nu cumpărăm nimic.”
‎„Frate, dă-te! E frig.
‎Lasă-mă să intru. Ce e cu tine?"
‎Uneori, mi-e teamă ‎că așa va fi viitorul meu,
‎că e doar o chestiune de timp
‎până eu voi deschide ușa ‎cu o replică veselă pe buze.
‎„Nu asta am comandat, nu?”
‎Și o să fac…
‎Căci cred că asta fac tinerii.
‎Dacă o fac prea mult, am crampe.
‎Asta mă sperie.
‎Sincer, observ simptome de bătrânețe. ‎Sunt conștient…
‎De decăderea mea lentă.
‎Dintr-o dată, părul meu încărunțește…
‎Dar nu mișto ca George Clooney.
‎Mai degrabă: „Ai SIDA?”
‎Păr cărunt, știu…
‎După un pahar sunt mahmur șase zile. ‎Devin depășit.
‎Lucrurile de care nu îmi păsa ‎au început să mă afecteze.
‎Dacă cineva nu mă salută, ‎mi-a stricat ziua.
‎„Regret ce s-a întâmplat.”
‎Încep să devin prea depășit pentru Berlin.
‎E ciudat, pentru că am crescut în Berlin ‎cu toate astea.
‎Devin prea depășit pentru ele.
‎Nu înțeleg stilul techno din Berlin, ‎ecstasy, hepatita.
‎Chestia asta din Berlin.
‎Chestia asta nouă, hipster pentru turiști.
‎Gen: „Apoi, pe bune,
‎au început să cânte la tobe ‎în mijlocul străzii.
‎Tipic pentru Berlin.”
‎Și eu gândesc: ‎„Doar perturbă liniștea, nenorocitule!
‎E tare. E enervantă.”
‎Sunt prea depășit pentru Berlin. ‎Când mă duc la băcănie
‎și văd pe cineva în drum spre magazin ‎în plină zi
‎că își face nevoile pe stradă,
‎sunt dezgustat.
‎Sunt prea depășit.
‎Nu sunt genul ăla de om.
‎Nu aș ști ce să fac.
‎Am sunat la poliție ‎pentru că nu eram sigur…
‎„Nu știu dacă e treaba voastră, ‎dar regret să vă anunț…”
‎Prea depășit.
‎Zilele trecute, ‎am văzut un bărbat care lătra.
‎A lătrat ca un câine.
‎Un bărbat matur ‎care s-a așezat în fața mea…
‎Felix, uite un tip care latră.
‎Vagabondul s-a uitat direct în ochii mei ‎cu ochii lui goi și fără viață.
‎Vagabondul naibii!
‎„Vagabond” nu înseamnă „cerșetor”. ‎Sunt diferiți ca două perechi de pantofi.
‎Pe care niciunul nu le are, dar…
‎Nu e același lucru.
‎Stai acolo și se latră la tine.
‎Eram foarte enervat.
‎Nu eram sigur ce să fac. ‎Era o situație nouă.
‎Ce poți spune? „Nu mai lătra, te rog.”
‎„Nu. Vino aici acum!"
‎Sau să arunc un băț și el să fugă după el.
‎„Gata”.
‎Sunt prea bătrân.
‎Pentru tipi care latră.
‎Sună cam gay.
‎Prea bătrân pentru tipi care latră.
‎Uneori, vreau să fiu gay.
‎Nu sunt gay, dar uneori aș vrea să fiu. ‎Poate bisexual, pentru început.
‎Am avut o idee.
‎În imaginația mea ignorantă, ‎heterosexuală, e grozav să fiu bisexual.
‎Faptul că ești bisexual crește simțitor ‎numărul potențialilor parteneri sexuali.
‎Nu ajungi într-un club de duzină ‎la ora 4:00 gândindu-te:
‎„Fir-ar! Au rămas doar bărbații. ‎Să plecăm.” În schimb, te gândești…
‎„Hai să petrecem!
‎Dă-mi un șnaps!
‎Șnaps și mădulare!”
‎Nu știu de ce mădularele erau sus ‎în acest scenariu.
‎Îmi place să merg în club ‎cu bărbați înalți. Și ce?
‎Sincer, nu știu ‎de ce cuiva nu i-ar plăcea gayii.
‎Bine, există chestia asta cu SIDA.
‎Cam strică plăcerea, dar…
‎Glumesc. De ce să nu-ți placă gayii?
‎Străinii? Asta înțeleg.
‎În sensul: „Avem opinii diferite, ‎iar ale lor sunt greșite și idioate.”
‎Pot înțelege acest argument.
‎„Refugiații mi-au mâncat bunica.”
‎Asta e nasol!
‎Omul are dreptate. Și eu aș fi supărat.
‎Înțeleg asta. Nu o pot lua în serios, dar…
‎Și să nu ne păcălim singuri.
‎Niciunul dintre noi nu a scăpat de…
‎Niciunul dintre noi nu a scăpat ‎de raționamentele rasiste,
‎căci am crescut cu aceste structuri.
‎Trebuie să-ți analizezi comportamentul ‎și să încerci să fii mai bun.
‎Presupun că toți ne considerăm liberali ‎și deschiși.
‎Eu mă consider liberal și deschis.
‎Totuși…
‎Asta e pentru tine.
‎Ce a fost asta?
‎Parcă ai strangula un câine.
‎Unele tipuri de râs ies mereu în evidență.
‎Există unele tipuri atât de frecvente, ‎încât am făcut categorii.
‎De exemplu, un tip de râs cunoscut de toți
‎pe care îl numesc „porcul”.
‎E așa…
‎Mai e unul care iese în evidență ‎și îi spun „carcinomul pulmonar”.
‎Ăsta e…
‎Direct peste tumoare,
‎aer comprimat.
‎„Mă distrez.”
‎Apoi sângerează pe nas.
‎Credeam că știu toate tipurile.
‎Dar, deunăzi, râsul unei femei ‎la spectacolul meu m-a distrus complet.
‎Femeia asta râdea de parcă l-ai scris ‎într-un grup de chat,
‎iar Siri ți-l citea înapoi.
‎Făcea așa:
‎M-am gândit: „Ce-i cu tine?”
‎Îmi imaginam cum tușea: ‎„Tuse, tuse, tuse…”
‎Ai făcut schimb de locuri?
‎Ești rapid.
‎Rapid ca Hitler.
‎Habar n-am dacă Hitler a fost rapid, dar…
‎Dar dacă era, trebuie să recunoști.
‎„Sigur, a făcut lucruri foarte rele, ‎dar a fost rapid.”
‎Rapidul Hiti.
‎Pare o cursă ieftină la târgul ‎de distracții din Cartierul Buncărelor.
‎Sunt de acord că timpul trece mai repede ‎pe măsură ce îmbătrânești.
‎Am realizat asta ‎în ultimii trei sau patru ani.
‎De atâta vreme fac profesia asta.
‎Privind în urmă, ultimii trei ‎sau patru ani par o săptămână.
‎Timpul a zburat pe lângă mine și…
‎Sincer, ultimii trei ani au mers bine.
‎Am avut succes, ‎cariera mi-a înflorit, un fel de vâlvă.
‎Acum, un pic de celebritate.
‎Nu vreau să mă laud, dar… E adevărat și…
‎Nu sunt celebru.
‎Nimeni nu-mi întinde covorul roșu, ‎dar puțin…
‎Dacă mă străduiesc, ‎aș putea participa la ‎Come Dine With Me.
‎Aș sta acolo, ‎cu prosopul de bucătărie pe umăr:
‎„Mersi c-ai întrebat, Giovanni Zarrella, ‎despre ‎aceto balsamico.
‎O poveste amuzantă.‎”
‎Cam asta e faima mea.
‎Chiar și cu faima mea de mici dimensiuni, ‎am trăit lucruri absurde.
‎Mă face să mă întreb ‎cum e să fii celebru cu adevărat.
‎Deunăzi, eram în drum spre un club.
‎Eram pe stradă așteptând un taxi, ‎când a oprit o mașină și a claxonat.
‎M-am întors și erau niște polițiști.
‎Au deschis fereastra și unul a zis:
‎„Felix Lobrecht!
‎Te cunosc!”
‎Eram deja afumat, așa că am zis: ‎„Poliția, și eu vă știu.”
‎„Care-i treaba? Unde vrei să mergi?”
‎„Merg la alt club.”
‎„Urcă, te ducem noi!”
‎Mi-au deschis ușa, am intrat în spate…
‎Erau trei în mașină. ‎Doi în față, unul în spate.
‎Era ciudat dacă erau toți în față.
‎Foarte înghesuit.
‎Am intrat în spate, le-am zis unde merg ‎și șoferul a zis:
‎„Hai să mergem! Cu sirena pornită. ‎E mai rapid.”
‎Apoi, am gonit prin oraș cu 100 km/h,
‎cu sirena pornită ‎la fiecare semafor pe roșu.
‎Și am zis: „Bine, băieți…
‎a fost drăguț din partea voastră,
‎dar nu aveți treabă?”
‎„Nu, nicio problemă.
‎Vrei să tragi cu arma?”
‎În profesia mea, învăț multe ‎despre Germania, căci călătoresc mult.
‎Deunăzi, am avut spectacol în Saarbrücken.
‎Ceva amuzant despre Saarbrücken…
‎Adolf Hitler…
‎și Joseph Goebbels
‎au fost cetățeni de onoare ai orașului ‎până în 2001.
‎Până în 2001.
‎Cu o întârziere de doar 56 de ani,
‎cineva s-a gândit: „Poate ar trebui…”
‎Când Zlatko a câștigat ‎Big Brother,
‎Adolf Hitler era încă cetățean de onoare ‎al orașului.
‎Cam târziu.
‎Mereu pe drum. Eram în Ludwigsburg.
‎Pentru cei care nu știu,
‎Ludwigsburg e un orășel universitar ‎lângă Stuttgart.
‎Și am aflat că Ludwigsburg are ‎doar locuitori de sex feminin.
‎Universitatea oferă materii ‎studiate doar de femei.
‎Ceva legat de predare. Habar n-am.
‎Deci erau doar femei.
‎Am făcut un spectacol ‎și ziceai că publicul e un singur sân.
‎Un singur sân tremurând…
‎Nu era un sân frumos… ‎v-am zis că învățau să fie profesori.
‎Doar femeile trăiesc în Ludwigsburg.
‎A fost amuzant căci, ‎cu câteva zile înainte, am fost la Aachen.
‎Iar în Aachen sunt doar bărbați.
‎Aachen e un singur mădular, frate.
‎Există un colegiu tehnic uriaș ‎și acolo locuiesc doar bărbați.
‎După spectacol, ‎un student a venit la mine și a zis:
‎„Bună, Felix, tot eu sunt.”
‎Era amuzant, căci nu ne-am mai întâlnit.
‎„Bună, Felix, tot eu sunt. ‎ Am vrut să-ți spun,
‎așa cum ai zis și tu, ‎aici locuiesc doar bărbați.
‎Trebuie să spun, sincer, că e adevărat.
‎Aici, în Aachen, când ieși în oraș
‎și sunt mai puțin de zece bărbați ‎în jurul unei femei,
‎e logic să te alături grupului.”
‎Aachen înseamnă „Și eu” în engleză.
‎În Aachen, fiecare seară ‎e Ajunul Anului Nou în Cologne.
‎Și m-am întrebat…
‎Dacă Aachen și Ludwigsburg ar putea găsi ‎o cale să coopereze.
‎Poate un fel de înfrățire ‎când organizezi excursii cu autobuzul…
‎și duci autobuze întregi ‎cu studenți excitați de la inginerie
‎din Aachen în Ludwigsburg
‎doar ca să și-o tragă cu niște boboace.
‎E doar o idee.
‎Apoi, se adună în club…
‎cu liniile lor triunghiulare…
‎dansând dansul german.
‎Germanii dansează ‎așa cum predică islamiștii.
‎S-au schimbat multe.
‎Și situația mea personală s-a schimbat ‎în ultimii trei ani.
‎Pentru prima dată în viață, am bani.
‎N-am avut niciodată bani, acum am.
‎Iar banii… sunt mișto, frate.
‎Pot să-i recomand.
‎Recomand banii.
‎Ce?
‎Cât e ceasul?
‎Conform Rolexului meu de 42.000 de euro,
‎a trecut de… ‎Sunt bine, mulțumesc de întrebare.
‎Cineva a venit la mine ‎și a zis: „Mi-a plăcut spectacolul,
‎dar ceasul tău de mână m-a orbit ‎tot timpul.”
‎„Ăsta? Problemele luxului.”
‎Știți vorba: ‎„Mai mulți bani, mai multe probleme?”
‎Nu e adevărat! E o minciună!
‎Diferența dintre a fi bogat și sărac ‎e că e nasol să fii unul dintre cei doi.
‎„Felix! Nu e corect!”
‎Scuze, chiar nu vorbesc „sărăcenia”.
‎Nu vreau să aveți impresia ‎că-mi irosesc banii fără sens.
‎Încerc să fac cumpărături responsabile.
‎Ieri am cumpărat ‎un sacou Gucci cu două fețe.
‎Două sacouri la preț de 14.
‎Nu, banii sunt buni.
‎Dar mi-am dat seama ‎că banii schimbă oamenii.
‎Banii mi-au schimbat fratele.
‎Fratele meu e managerul meu. ‎E mereu pe drum cu mine.
‎Iar banii mi-au schimbat fratele.
‎Fratele meu s-a transformat peste noapte ‎într-o prințesă.
‎„Felix, nu mai facem așa ceva, nu?
‎Lasă asta săracilor, bine?”
‎Fratele meu a devenit atât de neplăcut, ‎încât în orașele unde am un spectacol…
‎De obicei, ‎stăm în cele mai frumoase hoteluri.
‎El nu e fericit ‎într-un hotel de cinci stele.
‎Fratele meu se uită în jur.
‎Face un tur… și mișcă chestii. O face des.
‎De multe ori, mișcă mobila.
‎„Uite, deja e slăbită, nu e așa?
‎E cam șubredă.
‎Nu cred că pot dormi aici.”
‎Fratele meu mârâie la mobilă.
‎Fratele meu a devenit un nemernic.
‎S-a dus la un promotor local ‎cu o ceașcă de cafea în mână și a zis:
‎„Tu.
‎Vino aici!
‎Voiam doar să te întreb…
‎Voiam să întreb ‎dacă am comandat un cappuccino…
‎sau pipi călduț de porc?
‎E pipi de porc, nu?
‎Sigur, e pipi de porc.
‎Sigur.
‎Bea!
‎Bea, porcule!
‎Bea-ți propriul pipi!”
‎Sincer, mi se pare absurd ‎ce s-a întâmplat în ultimii trei ani.
‎Dimensiunea și amploarea parcă au explodat ‎într-un timp atât de scurt.
‎E aproape derutant. E atât de ireal.
‎Aceste numere ireale ‎pentru turneul Așteptări mari,
‎care e cu casa închisă ‎de la primul spectacol la ultimul.
‎Am vândut ‎peste un sfert de milion de bilete.
‎În ultimii trei ani, am scris un roman
‎care a devenit bestseller, ‎la fel și cartea audio
‎și va fi transformat în film.
‎Am cel mai de succes podcast din Germania.
‎Am…
‎Acum, înregistrez programul ăsta special ‎în cel mai frumos teatru din Germania.
‎Toate spectacolele au fost ‎cu casa închisă.
‎Asta mi-am dorit întotdeauna, nu?
‎Amuzant e că, acum, când le am pe toate,
‎nu pot să fiu fericit ‎sau să mă bucur de moment
‎pentru că mi-e teamă ‎că am să pierd totul cumva.
‎Deci ăsta ar fi copilul meu.
‎Și mi-e frică să…
‎Am…
‎Pentru prima dată mi-e frică să pierd, ‎pentru că acum am ceva de pierdut.
‎Lucrurile se schimbă rapid acum. ‎Un citat scos din context e suficient.
‎Într-o clipă, faci un spectacol ‎în fața a mii de oameni,
‎iar apoi, stai în fața băcăniei, lătrând.
‎Lucrurile se schimbă rapid. Mă sperie.
‎Încerc să mă bucur de toate. ‎Dar asta e faza cu vâlva…
‎Apare dintr-o dată ‎și, într-o zi, nu mai e.
‎Eu sunt Felix Lobrecht.
‎Mulțumesc că ați venit!
‎Mulțumesc!
‎Vă iubesc pe toți! Vâlva e reală!
‎Subtitrarea: Alina Anescu