Downloaded from YTS.MX
Ni kan inte ana hur humorlöst det är när man spelar in en komedishow.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det är otroligt. Ingen sa ens "ha det så kul".
Det sista jag hörde innan jag gick ut på scenen var:
"Sabba det inte."
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Hela vägen från Berlin för er skull:
Felix Lobrecht!
Så där ska det låta!
Så där ska det absolut låta.
Jag älskar den här salen. Jag valde den speciellt.
Den är fantastisk. För fin för mig, ärligt talat.
Den är för fin för er också. Ta inte illa upp.
Ingen av oss borde få vara i närheten av orgeln.
Det är en skam att vi är här.
Det är för fint här.
Ni har taskiga platser där uppe.
Det suger att vara ni just nu.
Där uppe sitter några på sin första dejt,
med nån kille som skryter: "Jag har logeplatser till Felix!"
Och pang, så sitter ni där.
"Ja, det var en häftig show.
Jag känner inte mina ben. Jag såg honom nästan en gång.
Ska vi knulla nu, eller?"
Herregud.
Det är verkligen fint här.
Funktionsnedsatta irriterar mig verkligen.
Inte p.g.a. funktionsnedsättningen. De kan inte hjälpa det.
För det mesta.
Det är sant.
Man dricker, och sen försöker man imponera på en tjej
genom att köra aspackad på ett hjul på en motorcykel.
Sen träffar den en i bröstet och man blir förlamad.
Då skulle jag nog vilja påstå…
…att du är delvis ansvarig.
Det måste inte hända. Det var onödigt.
Men jag irriterar mig på parkeringsplatser för rörelsehindrade.
Det är därför funktionsnedsatta irriterar mig.
Och så känner nog de flesta.
De flesta skulle nog inte erkänna det uppe på en scen,
men de flesta irriterar sig nog på det.
Det är dålig marknadsföring.
Man sitter i bilen, på väg hem. Man hittar ingenstans att parkera.
Man kör runt kvarteret 15 gånger. Man vill bara hem. Man är extremt pissnödig.
Man är extremt pissnödig, och till slut hittar man en ledig parkeringsplats.
Jackpot! Man blir jätteglad, kör dit och ser… "Åh, fan!"
Parkering för rörelsehindrade.
Då tänker alla…
"De jävlarna finns överallt!"
Det är inte trevligt att tänka så, men man gör det ändå.
Ingen vill köra runt i en kvart, pissnödig, och hitta en tom p-plats,
och sen inse att den är för rörelsehindrade…
Ingen tänker: "Ja, att inkludera är viktigt. Fortsätt så!"
Nej, man tänker: "Men kör inte då, din krympling!
Jag vill parkera!
Vissa måste fortfarande gå hela vägen hem från sin bil.
Jag har ingen motoriserad rullstol!
Nej, jag får gå själv!
De funktionsnedsatta jävlarna!"
Se vad parkering för rörelsehindrade gör med mig.
Jag blir…en känslokall kille som skär upp rullstolsdäck.
Parkering för rörelsehindrade hjälper inte deras image.
Jag förstår att parkering för rörelsehindrade är viktig.
För de som är rörelsehindrade, men…
Den sortens parkering är som ett verktyg för rörelsehindrade
så att de kan ta sig in i de icke rörelsehindrades liv.
"Hej! Nu är jag också här!
Jag heter rullstols-Roland!"
"Jag heter Felix-utan-bromsar. Hej då!
Jag vill parkera!"
Jag anser också att andelen parkeringar för rörelsehindrade, antalet platser,
inte på något sätt är proportionerligt till antalet funktionsnedsatta.
Annars skulle de inte alltid stå tomma.
Det gör mig galen.
När nån parkerar där rakt framför mig tänker jag alltid:
"Om du inte har förlorat åtminstone halva ryggraden…
…ringer jag snuten."
För jag är en mes, och jag har inte empati nog att förstå.
Jag har inte mycket erfarenhet av funktionsnedsatta i mitt liv.
Och det är nog problemet. Jag saknar perspektiv.
Jag tror att det skulle förbättra relationerna oss emellan
om vi kunde föra ett riktigt samtal.
En riktig diskussion. Jag vet inte…
Kanske ett öppet hus för funktionsnedsättningar.
Eller en upplevelsedag för det.
Så man får en känsla för det.
För funktionsnedsättningens ABC.
Från "A" för "Attans! Jag har inga ben!"
Till "Ö" för "Övertygad om att få tillstånd för att bygga en rullstolsramp."
Jag drog det skämtet nyligen i Trier.
Och en kille i rullstol åkte fram, mitt framför scenen,
och rullade demonstrativt ut ur salen.
Och alla såg det.
Total tystnad. Alla stirrade bestört på mig.
"Nu gick han för långt.
Nu överdrev han verkligen. Pinsamt!"
Jag skämdes jättemycket.
Jag rodnade och började få konstiga spasmer.
"Vilket miffo, va?"
Försökte rädda stämningen.
Jag hoppade runt som en clown.
Fem minuter senare rullade han tillbaka: "Förlåt, jag behövde gå på toa."
Jag tänkte: "Perfekt timing!"
Efter showen skar jag sönder hans däck.
Men bara ett av dem.
Hashtag…
Men rullstolar är ju ganska vettiga.
Eller hur?
Om man inte kan gå…
Annars är de inte det.
Annars är det en stol med hjul på.
Om man inte kan gå är en rullstol toppen.
En rullator är också bra.
Känner ni till de där som liknar rullatorer, men inte har hjul?
De som…
Jag vet inte om de är till hjälp.
Det ser ut som om man tvingat nån som knappt kan gå
att alltid bära på en liten byrå.
"Du måste bära den! Den är bra för hälsan!"
"Okej, då.
Den är tung, så tung!"
Nånstans hade man ett designmöte där man tyckte att den var det bästa valet.
Då undrar man, vad var alternativen?
"Vi hänger en kätting med en sten runt halsen på dem.
Som…"
Bara så att ni vet, när vi kommit så här långt kan ni skratta åt allt jag säger.
Det är bara skämt. Man får lov att skratta.
Vi lever i en tid av politisk korrekthet.
Nån känner sig alltid diskriminerad.
Och i många sammanhang stämmer det. Men här kommer det bara skämt.
Bara så att ni känner er lugna:
Jag har gått igenom varje skämt med tyska komedipolisen.
Den utgörs av Xavier Naidoo och Kollegah.
Det fanns inget att oroa sig för alls.
Så…
Ni får skratta åt allt.
På tal om det… Judar.
Skojar bara.
Tyckte du det var kul?
"Skämtet när han drack var än så länge det roligaste."
Vet du var du skulle ha riktigt kul?
I en bar.
"Titta, han har också en öl! Bästa kvällen nånsin!"
Ett litet sidoskämt.
Ni vet väl hur tonårstjejer är? De säger saker som: "Ålder är bara en siffra!"
Och då tänker du: "Ja, siffran som sätter mig i fängelse."
En ganska viktig siffra.
En av mina kompisar har en tumregel:
"Felix, se bara till att det börjar med en tvåa."
Sen lägger han till: "Det måste vara tvåsiffrigt."
Jag är 31 nu.
Så gammal, 31. Tack.
Trettioett. Det är ingen rolig ålder.
När man får post vid 31 års ålder
är det aldrig goda nyheter.
Du får inga brev från din mormor med tio euro inuti.
När du är 31 är din mormor dement.
Och hon kallar både dig och din syster för Sasha.
"Sasha, vad är det med poolen?
Vad är det med poolen?"
"Vilken pool, mormor?
Ge hit pengarna och håll tyst.
Jag går nu."
"Sasha?
Sasha!"
Vid 31 kommer inget bra per post.
Trettioett är en rätt tråkig ålder.
Det känns som om man gjort allt.
Nu upprepar allt sig bara. Tråkigt.
Som barn upplever man nya saker varje dag.
Allt är nytt och spännande. Man lär sig nåt nytt varje dag.
"Oj, ett träd! Vad kommer sen?"
Vid 31 är det slut. Alla förstaupplevelser är bakom dig.
Första gången du har sex. Din första lägenhet.
Ditt första rånmord och din första smitning.
Du har gjort allt.
Nu upprepas det bara.
Det är en tråkig ålder.
Jag blev ganska glad för en ny förstaupplevelse.
För första gången i mitt liv…
…hade jag en kråka i mitt vardagsrum.
Det är en lustig situation att komma in i vardagsrummet en morgon,
och inte förvänta sig en kråka där, men sen sitter det en där ändå.
Det är en svårhanterlig situation.
Lika svårhanterlig som…
Ni vet när man vill öppna ett fönster helt,
men man kan bara vippa det?
Och man hamnar i en situation… Och sen…
…står man under fönstret som en dum jävel och fruktar för sitt liv.
Så var det, gånger fyra. Så är det att ha en kråka i vardagsrummet.
Kråkan var korkad.
Den ville ut, men den flög in i det stängda fönstret.
Om och om igen.
Den fick panik och sket överallt.
Den var så högljudd att den väckte mig.
Jag kom in i vardagsrummet halvsovandes och tänkte…
"Nej.
Nej, det här vill jag inte ha."
Jag visste inte vad jag skulle göra. Jag var utan erfarenhet av kråkor hemma.
Jag sa till kråkan: "Var snäll och ge dig av!
Ut ur min lägenhet."
Men kråkan bara…
Sen sa jag det på engelska: "Ge dig av! Jag vill inte ha dig i lägenheten!"
Sen såg jag att kråkan hade kommit in från balkongen.
Så jag ålade mig bort till balkongen och öppnade dörren på vid gavel.
Sen står man där,
31 år gammal, på balkongen,
sju på morgonen, i kalsongerna.
Med halvfjong.
Men inte på grund av kråkan.
Det var bara morgonståndet.
Så jag står där, och den jävla kråkan far runt i lägenheten.
Så fort den kom nära dörren:
"Nej, snälla du… Du måste… Det här hållet!
Du måste åt det här hållet!"
Kråkan tänkte: "Nej.
Vad sägs om hallen?"
Sen försvann kråkan ut i hallen.
Så jag tänkte för mig själv: "Okej, nu är det så här.
Det här är en ny situation.
Jag bor med en kråka nu. Det här är min nya personlighet nu."
Jag har en jävla kråka som inneboende.
En riktig "lägenhetskråka".
Jag bara väntade där.
Väntade och frös. Det var kallt.
Så jävla kallt.
Jag dolde min penis för grannarna.
Två timmar senare kom kråkan också ut där.
Jag såg odjuret flyga iväg och tänkte:
"Kråkan var ouppfostrad.
Hälsar på helt oinbjuden. Säger inte hej eller nåt.
Väsnas en massa och skiter överallt.
Väldigt ouppfostrat!
Jag hälsar inte på hemma hos dig…
…och skiter överallt.
Jävla kråka.
Han kan dra åt helvete."
Allvarligt, han kan faktiskt dra åt helvete.
Han kan dra åt helvete, hela vägen upp i sin befjädrade kråkröv.
Har ni sett de hemska bilderna på nyheterna om ett oljeutsläpp nånstans,
med bilder av fiskmåsar med olja på sina vingar?
Den sorgliga bilden ser alltid likadan ut.
Det borde hända kråkan.
Nyligen försökte nån göra inbrott i mitt hem.
Jag hörde allt.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Sen ringde jag helt enkelt polisen.
Och snutarna…
…svarade inte.
Klockan var 01:30, lördag morgon, i Berlin.
De satt säkert allihop där på stationen och tänkte:
"Vi låter bli att svara.
Försten att svara är det största rövhålet.
Är det viktigt ringer de igen."
Jag var ensam i den här situationen. De hade kommit igenom den första dörren.
Jag har två dörrar för att jag är rik.
Den andra dörren leder rakt in i min lägenhet. Jag var tvungen att göra nåt.
Så jag kröp fram till dörren och tittade ut genom titthålet.
Två grabbar med luvtröjor.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Så jag knackade på dörren.
I mitt eget hem…
…knackade jag på dörren från insidan för att visa att nån var där.
"Jag vet inte om det stoppar er,
men bara så att ni vet."
Jag knackade för mitt liv.
Grabbarna stack iväg.
Jag tänkte: "Jag knackade just iväg dem."
Jävlas inte med knackaren.
Jag visste inte om de skulle komma tillbaka med ny utrustning.
Jag ringde snuten.
Efter fjärde uppringningen svarade de.
De är där 20 minuter senare. Två poliser.
En var gammal och jovialisk, den andra var en ung kille.
Ungefär i min ålder. Han tittade på mig så här…
"Du är på podcasten Gemischtes Hack, bestes Hack!"
Jag tänkte: "Det var oprofessionellt."
Och jag står i bara kalsingarna.
Jag tänker inte köra fingerpistoler. Det passar sig inte nu.
De ställde de vanliga frågorna. Inte för att det skulle hjälpa.
Men jag tänkte…
Jag tänkte på de misstänktas beskrivningar.
Det måste kännas konstigt för alltför politiskt korrekta vänstervridna
om de utsätts för ett brott och måste beskriva gärningsmannen.
Som… "Det spelar ingen roll vilken hårfärg han hade.
Nationalitet? Han var en människa, okej?
Ditt binära tänkande äcklar mig, din heterosexuella, vita cisperson.
Jag kan bara inte tro det."
Mycket irriterande för polisen.
"Vi har en jävla hippie."
Jag är inte sån. Jag är…
När en polis frågar mig:
"Herr Lobrecht, hur lång var förövaren?"
"Han var turk!"
"Ja, men hur lång var han?"
"Hur lång? Lång som en turk!
Hur ska jag veta hur de mäter? 6 durum 30!
Kortare än en tysk, längre än en kines. En turk!
Efter honom!"
Inbrottsuppvaknandet.
Den lilla upplevelsen räckte för att knäcka några grundläggande övertygelser.
Precis efteråt tänkte jag för mig själv: "Jag behöver en pistol.
Jag vill skjuta några jävlar! Jag behöver ett vapen."
Jag kan inte få tag på en riktig pistol.
Så jag skaffade en signalpistol.
En luftpistol med lösa skott.
Den låter bara mycket. "Upp med händerna annars blir det starkt!
Du är inte i fara, men det kommer ett starkt ljud!
Jag har öronproppar! Säkerheten först!"
En signalpistol, som en mes. Jag har den vid sängen nu. Planen är:
Om nån försöker bryta sig in igen
går jag till dörren med signalpistolen.
Jag knackar först.
Om det inte räcker sliter jag upp dörren och står där med pistolen.
Så är planen.
Och min plan…
…är väldigt beroende av…
…att det räcker.
Jag är inte redo för nåt motstånd.
Jag är redo för att han säger: "Det är ingen riktig pistol."
Det är jag redo för. Då säger jag: "Kom igen då, din jävel!
Kom igen då!"
Om han kommer närmare igen säger jag:
"Okej, jag bluffade. Kom in.
Värdesakerna finns där borta. Är du hungrig?"
Signalpistol, som en mes.
Jag har inget flyt med vapen.
Som barn var jag alltid beväpnad.
Allvarligt.
Jag kommer från Neukölln i Berlin. Det är ett väldigt tufft område.
Jag kommer från Neukölln. Det var ett område fullt av beväpnade barn.
Varje tioåring hade en kniv.
En riktig kniv. För att döda med.
Inte en fickkniv. En riktig kniv med ett knivblad lika långt som ens arm.
En kniv.
Alla omkring mig hade vapen, så när jag blev 12 ville jag ha en kniv.
Så jag skaffade en butterflykniv.
Vet ni vad det är?
Det är en tredelad kniv. Den öppnas vid handtaget. Sen kan den stängas igen.
Man kan leka med den.
Det är kul.
Den är kul att öppna. Sen dödar man nån.
Sen är det kul att stänga den.
Vilket koncept!
Först kul, sen mord.
Sen tillbaka till att ha kul igen.
Jag har en butterflykniv.
Min strategi som barn, om jag hamnade i en farlig situation,
var att ta fram min kniv och leka med den öppet.
Så att alla visste om att den tyske killen var beväpnad.
Fyrtio kilo som man inte vill bråka med.
Det var mitt trick.
En gång satt jag ensam på tunnelbanan.
Fyra grabbar steg på.
Vi går inte som katten runt het gröt. Turkar.
De satte sig mittemot mig och stirrade på mig.
Jag tänkte: "Okej, nu sätter jag igång."
Jag lekte med min kniv. Försökte se ut lite grann som en psykopat.
Grabbarna ställde sig framför mig och sa:
"Få se."
Jag gav dem kniven.
De tog den ifrån mig.
Det gick på fyra sekunder.
Det fanns ingenstans att knacka.
De stal kniven som skulle skydda mig från att bli bestulen.
Jag har inte tur med vapen.
Jag behöver nåt att dricka.
Jag är torr i munnen.
Torr som min vagina.
Var kom det ifrån, helt plötsligt?
"Min vagina är torr.
Jag klagar på en torr vagina."
Det är också ett lustigt problem.
Faktiskt enbart ett kvinnoproblem.
Det låter sexistiskt.
Men torra vaginor är till 100% ett problem för kvinnor.
Och indirekt för män.
"Jag kan inte ligga med dig, min vagina är för torr."
"Okej, ta nåt att dricka, då."
Skål.
Det kanske hjälper.
Det kan inte skada.
Den blir nog inte torrare
om man adderar H2O till kvinnan.
Vaginaskämt kan man sätta dit mig med.
Oj, det känns direkt.
Allvarligt.
Som om det är glidmedel på. Jag menar det.
Min fitta är plaskvåt.
Jag är iallafall 31, och jag känner mig inte så gammal.
Att vara gammal är inte som jag trodde det skulle vara när jag var liten.
Jag känner mig inte gammal, mogen och vuxen.
Jag kan knappt tro att jag är 31.
Jag ljuger inte. Det finns bevis. Jag är ju inte en flykting.
Mina ben behöver inte mätas.
Mina vänner beter sig som hur gamla de är.
De ser verkligen ut som vuxna.
De börjar bli redo för familj,
att bo med sina flickvänner, att få barn.
Min kompis José ska få sitt första barn.
Alltså, inte han.
Hans flickvän ska få barn. Han står inte så långt till vänster.
De håller sig till de gamla könsrollerna.
"Föd mig en son, kvinna!
Städa upp här. Jag är hungrig!"
Kvinnor, va?
De har en helt annan känsla för stekpannan.
De håller sopkvasten på ett helt annat sätt.
Det kan man inte lära sig.
José ska alltså få sitt första barn.
Och jag måste vara ärlig, jag är inte redo för det.
Jag är inte redo för att José…
…ska få barn snart.
Det kan påverka mig också, och det vill jag inte.
Jag är rädd att jag måste göra saker.
Vid nåt tillfälle är bebisen där,
och då måste man gå in och titta på den.
Och reagera på nåt sätt, men jag vet inte hur.
Jag tror att det blir en mini-José.
Jag tycker redan att den store är ful.
Alla är uppspelta. Och José vill att jag ska hålla bebisen.
Och det vill jag inte.
Men jag måste ta emot den.
I sådana situationer kan man bara inte säga nej.
Läskigt.
För mycket ansvar för min smak.
Om José ger mig bebisen är det som att han säger:
"Här, Felix, här är det viktigaste i mitt liv.
Den är ömtålig. Dess hälsa är helt i dina händer.
Och vi observerar alla dig."
Det skrämmer mig.
Jag är rädd att det blir så här…
Vad säger man då?
Det kan ju hända.
Det är mänskligt, men vad säger man då?
"Jo, alltså…"
Pinsamt.
Man avviker utan att nån märker det.
Fan, jag trampade på den igen! Förlåt!
Det skrämmer mig.
Hur håller man en bebis säkrast?
Vad är det officiella sättet att hålla?
Jag skulle nog instinktivt hålla en bebis som en katt bär sina ungar.
I halsen, precis som…
Jag ska vara ärlig.
Ansvaret som kommer med en hjälplös liten varelse skrämmer mig lite…
Jag känner ett tryck över bröstet.
Som häromdagen, när jag såg en ung mamma med sin lilla bebis på gatan, och…
Med "ung mamma" menar jag "ung" i vår ålder.
Inte ung som "i sina bästa år".
Hon var inte nio. Bara…
Bara en ung mamma med sin pyttelilla bebis.
Och bebisen kunde springa.
Jag vet inte om det var ovanligt att den kunde det.
Jag vet inte när de börjar. Efter en dag? Ingen aning.
Oavsett… Han kunde springa.
Mamman med sin bebis, de håller varandra i hand…
Och sen gjorde bebisen så här. Den slet sig loss.
Och den bara…
Sprang iväg.
Den började springa som en liten bebis.
Ärligt talat, en springande bebis…
Det vill jag inte se.
Men när jag ser det, dyker två tankar upp i huvudet.
Först: "Vad har du så bråttom till, kompis?
Du är ett år gammal, inga inbokade möten…
…som du måste gå på utan din mamma, så hur tänker du?
Måste du parkera om trehjulingen?"
"Ja, på tvären på p-rutan för rörelsehindrade.
Åt helvete med krymplingarna.
Jag parkerar var jag vill. Jag är ju en bebis.
Vad ska du göra åt det, då?"
Bebisar får parkera var de vill. Bebisar kan i stort sett göra som de vill.
Bebisar står över lagen bara för att de är söta.
Och bebisarna vet nog om det.
"Jag skiter mitt på golvet. Mamma ger mig en puss ändå.
Jag är en bebis.
Jag rör vid din dams tuttar, kompis. Vad är det?
Vad ska du göra? Jag är en bebis.
Jag är en bebis, kompis.
Bara rör mig ska du få se vad som händer."
Det är min första tanke när jag ser en bebis springa. Det är en lång tanke. Och…
Min andra tanke är att jag inte vågar titta när jag ser en bebis springa.
Jag är alltid rädd att jag ska få se nåt hemskt när jag tittar på det.
Det är lite som… Och sen…
Den lyfter armarna. Korkad.
Den vet inte att man inte behöver lyfta armarna när man springer.
Den ser bara löjlig ut och skämmer ut sina föräldrar.
Och sen ökar de farten för de vet inte vad hastighet är.
De kan inte kontrollera det.
En springande bebis kommer alltid att falla.
Frågan är bara hur illa det blir.
Och i Berlin är frågan inte om den kommer att falla på nåt farligt,
utan hur farligt.
En trasig flaska eller en glödhet cigarettfimp…
…gör en springande bebis till en brinnande bebis på nolltid.
Deodorant…
Brinner jättebra.
Chansen att en springande bebis dör är ungefär 50%.
Så en springande bebis kan ses som både levande och död.
#Schrödingersbebis.
När din bebis väl börjat springa kan du lika gärna börja fundera på
om du fortfarande har en skokartong hemma.
Eller en liten påse från H&M.
Eller en stor matlåda.
"Jag la min bebis i en Tupperwarelåda..."
Jag är sur över att mina kompisar är så vuxna nu.
Eller så låtsas de bara vara det, och jag har inte nått dit än…
Sköt ni ert. Jag ska fira mitt liv.
Jag ser mig själv som den sista coola killen i vänkretsen.
Fortfarande ung i hjärtat.
Men man måste vara försiktig, för jag tror…
Det är en hårfin skillnad mellan "ung i hjärtat",
och "kör på i samma gamla spår."
Skillnaden är liten mellan: "Han är kul att gå ut med",
och: "Vad? Försöker han fortfarande bli rappare?"
Jag är rädd att om tio år är jag den som fastnat.
Vännerna har familjer i förorten och jobbar mellan nio och fem. Och jag? Tja…
Jag säger fortfarande "drick, drick", tre gånger i veckan.
Och plötsligt letar jag efter nya vänner att gå ut med,
och jag umgås bara med folk som är alldeles för unga för mig.
Några jävla collegeungar som delar en lägenhet
där man måste lura hushållsapparaterna till att fungera.
Typ: "Kan jag koka kaffe?"
"Ja, ta brödkniven…"
"Varför…behövs brödkniven till det?"
"Enkelt. Stick in knivhandtaget mellan vattentanken och kaffebryggaren,
tryck på knappen, och vänta tills den slutar blinka…
Dra ut kniven nu!"
Typ: "Är toaletten trasig?" "Nej, vad står på?"
"Den spolar inte."
"Du glömde väl att öppna kranen på balkongen, va?
När den är öppen kan du använda toaletten som vanligt."
Men stäng den direkt sen, annars kan Lena inte öppna fönstret."
De blev vuxna för snabbt för mig.
Jag fick ingen acklimatiseringsfas för att växa in i det ihop med dem.
Från ena stunden till nästa
kändes det som om mina vänner hade kommit överens: "Jag är vuxen nu.
Från och med nu är min jacka vattentät."
Ena stunden står vi tillsammans på en klubb,
min kompis Russi spyr över hela sig själv, och sen säger han: "Du, polarn.
Låt oss ta en Vodka Red Bull till.
Eller så häller vi i oss en öl till."
Och för att få mig på humör gör han dreglande ljud med kräk kvar i munnen.
Typ: "Hälla i oss en fin liten öl…"
Så kändes det, och sen, helt plötsligt, bjuder han mig på middag hemma i förorten.
Det är tisdag, 17:00.
Sen öppnar han dörren med ett inövat skämt på läpparna:
"Vi ska inte ha nåt."
Bara…
Ett typiskt pappaskämt: "Vi ska inte ha nåt."
"Lägg av, det är kallt ute. Släpp in mig. Vad är det med dig?"
Ibland blir jag rädd att det är en glimt av min framtid, att det är en tidsfråga
innan det är jag som öppnar dörren med en munter replik.
"Det var väl inte det vi beställde?"
Och jag gör så här…
För jag tror att unga människor gör så.
Gör man det för länge får man kramp.
Det skrämmer mig.
Ärligt talat märker jag av ålderskrämpor. Jag är medveten om mitt långsamma förfall.
Helt plötsligt får jag grått hår. Men inte på det häftiga George Clooney-sättet.
Mer som: "Har du fått aids?"
Grått hår, jag vet… En drink ger mig baksmälla i sex dagar.
Jag börjar bli konventionell. Saker jag aldrig brydde mig om förr påverkar mig.
Nån hälsar inte på mig, och då är resten av dagen förstörd.
"Det som just hände är förfärligt."
Jag börjar bli för konventionell för Berlin.
Konstigt, för jag växte upp i Berlin med all den där skiten.
Jag är för konventionell för det nu.
Jag fattar inte grejen med Berlin-techno, MDMA och hela hepatitgrejen.
Den där Berlingrejen.
Den turistaktiga hipster-nykomlingsgrejen.
Typ: "Och sen började de faktiskt spela trummor mitt på gatan.
Det är så typiskt Berlin."
Och jag tänker: "Nej, de stör den allmänna ordningen, din jävel.
Det är högljutt. Det är irriterande."
Jag är för konventionell för Berlin. Om jag ska till mataffären,
och råkar se nån mitt på dagen som skiter mitt på gatan,
då äcklas jag.
Jag är för konventionell för sånt. Jag är inte den sortens kille.
Jag vet inte hur jag ska bete mig. Jag ringde polisen för jag var osäker…
"Jag vet inte om detta rör er, men jag måste tyvärr berätta…"
För konventionell.
Häromdagen såg jag en man som skällde.
Han skällde som en hund.
En vuxen man som ställde sig framför mig så här…
Felix, här står en man som skäller.
Lodisen såg rakt in i mina ögon med sina tomma, livlösa ögon.
Jävla skällande lodis.
Och med "lodis" menar jag inte "hemlös".
De har olika sorters skor.
Ingen av dem äger ju skor, men…
Det är inte samma sak.
Man bara står där och blir skälld på.
Jätteirriterad, och osäker på vad man ska göra. Det är en ny situation.
Vad ska man säga? "Sluta skälla, snälla du.
Sluta. Kom hit. Plats."
Eller kasta en pinne så att han sticker iväg.
"Dra åt helvete."
Jag är för gammal för den skiten. För gammal för skällande män.
Det låter lite bögigt.
För gammal för skällande män.
Ibland önskar jag att jag vore bög.
Det är jag inte, men ibland önskar jag det. Kanske bi, till en början.
Bara för att fatta hur det funkar.
I min okunniga, heterosexuella fantasi är det kanon att vara bi.
Att vara bi ökar antalet potentiella sexpartners direkt.
Tänk så ofta man varit på en sjaskig klubb 04:00 och tänkt:
"Trist, bara män kvar. Vi drar."
Istället behöver man bara tänka…
"Nu festar vi loss!
Ge killen här en snaps!
Snaps och snoppar!"
Jag vet inte varför snopparna var så högt upp i scenariot.
Jag gillar att klubba med välutrustade män. Och?
Ärligt talat vet jag inte varför nån inte skulle gilla bögar.
Okej, vi har ju grejen med aids.
Lite av en glädjedödare, men… Jag skämtar. Varför skulle man inte gilla bögar?
Utlänningar? Det kan jag förstå.
Med innebörden: "Vi har olika åsikter, och deras är fel och dumma."
Jag förstår åtminstone argumentet.
"Flyktingarna åt upp min mormor."
Det suger!
Han har en poäng där. Jag skulle också blivit arg.
Jag förstår det. Jag kan inte ta det på allvar, men…
Låt oss inte lura oss själva.
Inga av oss är fria från…
Inga av oss är fria från de här rasistiska resonemangen.
Vi har ju vuxit upp här tillsammans.
Man måste fundera över sitt beteende och försöka bete sig bättre.
Jag antar att vi alla ser oss som liberala och öppensinnade. Jag tycker jag är det.
Men…
Det här är till dig.
Vad var det, kompis?
Det låter som att du stryper en hund.
Lustigt, vissa sorters skratt sticker alltid ut.
Vissa sorters skratt förekommer så ofta att jag kategoriserar dem.
Till exempel, ett slags skratt som ni alla känner till. Jag kallar det för "grisen".
Det låter så här…
Ett annat som också sticker ut är nåt jag kallar "lungcancer".
Det låter så här…
Bara rakt förbi tumören,
komprimerad luft.
"Jag har kul."
Och sen får man näsblod.
Jag trodde jag hade hört allt.
Men häromdagen satt en kvinna i publiken vars skratt golvade mig totalt.
Hon skrattade som om man hade skrivit in det i en chatt…
…och sen läste Siri upp det för dig.
Hon lät så här:
Jag tänkte: "Vad är det med dig?"
Jag kan tänka mig hennes hosta. "Hosta, hosta, hosta."
Har du bytt plats?
Du var snabb.
Snabb som Hitler.
Jag har absolut ingen aning om Hitler var snabb, men…
Men i så fall måste man ge honom det.
"Visst, det han gjorde var riktigt illa, men han var snabb."
Snabbe Hiti.
Det låter som en billig åktur på tivolit, i bunkern.
Jag håller med om att det känns som om tiden går fortare när man blir äldre.
Jag har insett det de senaste tre, fyra åren.
Jag har gjort det här så här länge nu.
Ser jag tillbaka känns det som en vecka.
Tiden bara rusade förbi och…
Ärligt talat har de senaste tre åren varit riktigt bra.
Jag blev framgångsrik, karriären gick bättre, en sorts hype.
Och nu är jag lite känd också.
Jag vill inte skryta, men… Så är det.
Jag är inte berömd.
Ingen rullar ut den röda mattan för mig, men lite grann…
Om jag biter ihop kan jag delta i Halv åtta hos mig.
Jag skulle stå där med kökshandduken över axeln:
"Tack för frågan om balsamvinägern, Giovanni Zarella.
En jättekul historia."
Det där är lagom.
Fastän jag bara är lite känd får jag ändå uppleva helt absurda saker.
Det får mig att undra hur det är att vara riktigt berömd.
Häromdagen var jag på väg till en klubb.
Jag står och väntar på en taxi när en bil kör förbi, stannar och tutar.
Jag vände mig om, och det var snuten. Polisen.
De rullade ner rutan, och en av dem sa:
"Felix Lobrecht!
Jag känner till dig!"
Jag var redan packad, så jag sa: "Polisen, jag känner till er med."
"Läget? Vart är du på väg?"
"Jag ska till en klubb."
"Hoppa in, vi skjutsar dig."
De öppnade dörren åt mig, jag hoppade in där bak…
De var tre i bilen. Två i framsätet, en där bak.
Mysko om alla suttit där framme.
Mycket trångt.
Jag hoppade in där bak, sa vart jag skulle, och föraren sa:
"Då kör vi, va? Med blåljusen på. Det går snabbare då."
Sen körde vi genom stan i 100 km i timmen.
Sirenen var på vid varje rödljus och vi gav järnet.
Och jag sa: "Okej, grabbar…
…det var oerhört snällt av er, men måste inte ni jobba?"
"Nej, ingen fara.
Vill du provskjuta?"
Jag lär mig mycket om Tyskland i jobbet för jag reser mycket.
Häromdagen gjorde jag en show i Saarbrücken. Kul fakta om Saarbrücken...
Adolf Hitler...
…och Joseph Goebbels var hedersmedborgare i staden fram till 2001.
Till 2001.
Med bara 56 års försening kom nån på: "Tja, vi kanske borde…
När Zlatko vann Big Brother…
…var Adolf Hitler fortfarande hedersmedborgare där.
Det är sent.
Jag turnerar jämt. Vi var i Ludwigsburg.
För de som inte vet är Ludwigsburg en liten universitetsstad nära Stuttgart.
Och jag fick reda på att Ludwigsburg bara har kvinnliga invånare.
Universitetet har ämnen som tydligen bara kvinnor studerar.
Nåt med att bli lärare. Ingen aning.
Enbart kvinnor där.
Jag körde min show, och publiken var som ett enda bröst.
Ett stort, vingligt…
Det var inget vackert bröst, för som sagt, de pluggade till lärare.
Enbart kvinnor bor i Ludwigsburg.
Det var kul, för vi hade varit i Aachen några dagar tidigare.
Och i Aachen finns bara män.
Aachen är egentligen en enda kuk.
Där finns en enorm teknisk högskola, och bara män bor där.
Efter showen kom en elev fram och sa:
"Hej, Felix, det är jag igen."
Det var kul, för vi hade aldrig setts förut.
"Hej, Felix, det är jag igen. Jag ville bara säga,
du nämnde ju i showen att det bor bara män här.
Ärligt talat stämmer det verkligen.
När man går ut här i Aachen och det är färre än tio män runt en kvinna,
då verkar det helt vettigt att ställa sig i kön."
Aachen heter "metoo" på engelska.
I Aachen är varje kväll som nyårsafton i Köln.
Och jag tänkte…
Aachen och Ludwigsburg kanske kan hitta ett sätt att samarbeta.
Kanske ett vänortsarrangemang där man organiserar bussresor...
…och kör busslaster med oknullade ingenjörselever
från Aachen till Ludwigsburg.
Bara så att de får sätta på förstaårseleverna.
Bara en tanke.
Och sen samlas de på klubben…
…med sina vinkellinjaler…
…och så dansar de den tyska dansen.
Tyskar dansar som islamister predikar.
Mycket har ändrats.
Mina egna omständigheter har också ändrats de senaste tre åren.
För första gången i livet har jag pengar. Det hade jag aldrig innan. Nu har jag det.
Och pengar…det är häftigt.
Det kan rekommenderas.
Jag rekommenderar verkligen pengar.
Vad är det?
Vad klockan är?
Enligt min Rolex i guld, värd 42 000 euro,
är klockan lite över… Jag är nöjd, tackar som frågar.
Nån kom fram till mig och sa: "Jag gillade showen,
men din klocka bländade mig hela tiden."
Då tänkte jag: "Vet du vad det är? Lyxproblem."
Ni vet att man säger: "Mer pengar, fler problem?"
Det är inte sant! Det är lögn!
Skillnaden mellan rik och fattig är att det suger att vara en av dem.
"Felix! Det var orättvist."
Förlåt, jag talar inte "fattigspråk".
Jag vill inte att ni får intrycket att jag slösar bort pengar meningslöst.
Jag försöker shoppa ansvarsfullt.
Häromdagen köpte jag en vändbar jacka från Gucci.
Två jackor till priset av 14.
Nej, pengar är bra.
Men pengar förändrar folk, det insåg jag.
Pengar förändrade min bror.
Min bror är turnéchefen. Han är alltid på turné med mig.
Och mina pengar förändrade min bror.
Min bror muterade över en natt till en prinsessa.
Typ: "Felix, sånt där gör vi inte längre, eller hur?
Låt de fattiga stackarna ta hand om det."
Han blev väldigt otrevlig. På de platser där jag uppträder
bor vi oftast på det finaste hotellet.
Min bror gläder sig inte åt att checka in på femstjärniga hotell. Han ser sig om.
Han gör en inspektionsrunda…
Och han drar i saker. Väldigt mycket.
Ofta drar han i möbler.
"Se här, den är ju redan ganska lös, eller hur?
Den är lite sjabbig.
Jag vet inte om jag kan sova här."
Min bror morrar mot möbler.
Min bror har blivit ett svin.
Han sprang fram till en lokal promotor med en kopp kaffe i handen och sa…
"Du.
Kom hit.
Jag undrade bara…
Jag undrade bara om jag hade beställt en cappuccino…
…eller ljummet grispiss?
Det här är grispiss, eller hur?
Visst, det här är grispiss.
Visst.
Drick.
Drick, din gris.
Drick ditt eget piss."
Ärligt talat är allt som har hänt de senaste tre åren absurt.
Storleken och omfattningen på allt. Det bara exploderade på väldigt kort tid.
Det är oöverskådligt. Det är surrealistiskt.
De surrealistiska siffrorna för Hype-turnén. Alla showerna blev utsålda.
Mer än en kvarts miljon biljetter.
Under de här tre åren skrev jag en roman som blev en bästsäljare, ljudboken också,
och den ska filmas.
Av nån anledning har jag Tysklands mest framgångsrika podcast.
Och just nu spelar jag in min show i Tysklands vackraste teater.
Alla mina shower är utsålda överallt.
Allt man kunde önska sig, eller hur?
Det lustiga är att nu när jag har allt,
kan jag inte glädjas över det eller njuta av det,
för jag är upptagen med att vara rädd för att jag kan förlora allt.
Så det här är lite grann som min bebis.
Och jag oroar mig för det här…
Jag har…
För första gången oroar jag mig för det, för nu har jag nåt att förlora.
Allt förändras så snabbt nu. Ett citat taget ur sitt sammanhang räcker.
I ena stunden uppträder du inför tusentals människor,
och i nästa står du och skäller utanför mataffären.
Allt ändras snabbt. Det gör mig rädd.
Jag försöker njuta. Men det är grejen med hype…
Allt bara dyker upp, helt plötsligt, och sen, en vacker dag, är det över.
Jag heter Felix Lobrecht. Tack för att ni kom.
Tack!
Jag älskar er alla! Hypen är på riktigt!
Undertexter: Mats Nilsson