Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MÉRIDA, MEXICODE DØDES DAG
Mérida på Yucatánhalvøen
er centrum for en af de størstekatastrofer, der har overgået vores klode.
En hel asteroide ramte lige her.
Det skete, millioner af årfør de første mennesker levede,
men alligevel føles det her ildkugleritualsom en rekonstruktion.
Det kan oldtidens mayaervel umuligt have kendt til.
Vi ved ikke,hvad der i fremtiden kan komme mod os...
TJELJABINSK, SIBIRIEN
...og i sidste ende blive vores undergang.
Men det vil se udsom ildkuglen her over Sibirien.
Bare meget større.
Det, som helt enkle bilkameraer filmede,
føles som science fiction.
Gæster fra andre planeter,
fra universets mørke, er kommet.
Og utallige andre er stadig på vej.
WOLFE CREEK-KRATERETWESTERN AUSTRALIA
Hvis der sker noget stort,
vil det selv ved dagslys lyse himlen op.
Men det kan være millioner af årude i fremtiden.
Vores planet er altid blevet ramtaf meteoritter,
og de store har forvandletselve landskabet.
Men de har også efterladtet markant aftryk på kulturer.
Et godt eksempel er islamisk kultur.
Ifølge gammel overlevering
sendte Gud en sten ned fra himlen
for at vise Adam og Eva,hvor de skulle bygge et alter.
Meteoritten landede,
hvor den hellige by Mekkasenere blev bygget.
MEKKA, SAUDI-ARABIEN
Vi er her ved det helligste stedi den muslimske verden.
I centrum af det står Kabaen.
Indmuret i det østlige hjørneer Den Sorte Sten.
Den var højt agtetallerede i præislamisk tid,
mindst tusind årfør profeten Muhammed grundlagde islam.
Den Sorte Stener fuldstændig indrammet i sølv,
og ingen får lov tilat foretage analyser af den,
men det er næsten helt sikkerten meteorit.
Islam er en religionmed 1,9 milliarder troende.
For pilgrimmene er Den Sorte Stenet af de vigtigste relikvier.
Den tiltrækker utallige millionerberøringer og kys.
Som ikke-muslimer må vi ikkeså meget som sætte fod i den hellige by,
så vi måtte nøjes med mobiloptagelserforetaget af en af de troende.
Tilbage i den australske ørkensstille vidder
er Clive Oppenheimerfra Cambridge University,
der startede vores filmprojekt,ved at forklare mig...
Forskere blev først opmærksommepå det kæmpestore hul i jorden i 1947,
da det blev set fra luften.
Krateret er omkringen kilometer i diameter.
Det blev dannet,da et stykke af en jernmeteor,
der var på størrelse med et slagskibog fløj 15 kilometer i sekundet,
hamrede ned i jorden.
Kraterets vægge, der omkranser bunden,
består af de ældgamle sten,
der blev knust ved sammenstødetog kastet rundt.
Meteoritten selvforstøvede næsten fuldstændig,
og kun nogle ganske få stykker af den
er blevet fundet spredtud over den omliggende ørken.
Mønsteret af det spredte materiale
tyder på, at boliden kom fra den retning.
Temperaturerne er så fænomenalt høje,
at der skabes en enorm termisk søjle,
som banker op gennem atmosfærenog videre ud i stratosfæren,
og det regner med smeltet stenover et stort område.
Og der er naturligvisen voldsom seismisk energi,
som skabes af selve nedslaget.Det giver enorme jordskælv.
Vi står midt i ørkenen herude,
men hvis man forestiller sig,at det skete i dag i en byzone,
ville det være altødelæggende.
Det er næsten aldrig sket, atnogen er blevet ramt af en meteorit, vel?
Der var en kvinde,som blev ramt af en meteorit,
der bragede gennem tagetog ned gennem loftet
og ramte hende, mens hun sad i en lænestolog så tv. Sylacauga-meteoritten.
30. NOVEMBER 1954KL. 12.46
Hun overlevede,men fik et temmelig voldsomt blåt mærke.
Landskabet rundt om krateretser både trøstesløst og ugæstfrit ud,
men der har altid levet aboriginerei området.
Mange af dem ernærer sig som kunstnere.Som dem i den nærmeste landsby, Billiluna.
De kan ikke have været vidne til nedslagetfor over 100.000 år siden,
men der har været hændelser siden,
som kan have affødt en kulturel erindring.
Krateret er et hyppigt forekommende motivi deres malerier,
men det stikker dybere end det.
Vi mødte Katie Darkie, som eren af landsbyens dygtigste kunstnere.
Det er et af dine egne malerier, ikke?Lad os tage et kig på det.
Fortæl os, hvad vi kigger på her.Det er et smukt maleri.
Det er sandbakken...
...og det er græsset.
Og der er ingen karnti. Ingen kartofler.
KATIE DARKIEKUNSTNER
For længe siden sagde de gamle...
En mand gik på jagt efter fuglemellem bækkene.
Men han gik gennem tunnelen under floden,
som vi kalder en bæk.
Den fortsattepå den anden side af krateret,
og så førte den tilbage til der,hvor han kom fra,
da han gik på jagt.
Hvordan var krateret opståeti den historie? Hvordan blev det til?
I kartiya var det en meteorit,der faldt ned.
-Det er de hvides historie.-De hvide mænds historie.
Nogle siger, at der faldt en stjerne ned.
Men forfædrene og de gamle fortalte os,
at det var regnbueslangen,der faldt ned i krateret.
På den måde fik vitre forskellige historier om krateret.
Men de er samlet i én.
Vi tager tit derud med børnene.Vi camperer derude hver weekend.
Der kan vi mærke tilstedeværelsenaf vores forfædre og vores slægt.
Vi kan mærke, at de passer på os,når vi besøger krateret.
Stedet betyder meget for os.
Og for vores familier.
Meteoritter er slået tilfældigt ned.
Et markant nedslag sketei Alsace i Frankrig.
Men her indvirkede det på mennesketssager. Det ændrede historien.
I det fjerne ligger byen Ensisheim.
ENSISHEIMALSACE, FRANKRIG
I det 15. århundredeblev verdenshistorien ændret her,
da Habsburgernes rige legitimerede sig
med en nedfalden sten.
En mindetavle markerer stedet,hvor den landede.
Clive tog professor Simon Schaffer,en kollega fra Cambridge University, med.
Han er videnskabshistoriker og enaf de få tilbageværende polyhistorer.
Hvad skete der den dag,den 7. november 1492?
På den helt særlige dag
dukkede der en ildkugle op på himlenmod sydøst. Det er i den retning.
Den fløj enormt hurtigt,og der fulgte en susende lyd med.
Den slog ned herude på markenomkring klokken 11. 30 om formiddagen.
Ifølge de fleste beretninger
stod der kun én person ude på marken.
En hyrdedreng.Han så noget helt enestående.
Han så en 136 kilo tung stedslå ned på marken
og bore sig ned i et hul i jorden.
Den 7. november 1492,
hvor stenen slog ned her,
var blot få dage efteren anden markant begivenhed.
Christoffer Columbus og hans besætning,der gik i land i den nye verden, Caribien.
I sidste ende er det takket være Columbus,
at der dyrkes majs her på marken.
Det er resultatet af den revolutionaf det europæiske landbrug,
som de mange nye afgrøder fra Amerikamedvirkede til.
Den faldende sten betød så meget,
at nogle krøniker, der dækker året 1492,
kun nævner Ensisheim-stenen
og slet ikke nævner Columbus.
Man mente, at det måske skyldtesGuds indblanding, at den faldt
ganske tæt på en ekstremt vigtig by.
Ensisheim i Alsace.
På den tid var Ensisheim hovedkvarterfor de østrigske styrker
i denne del af verden.
Og inden der var gået to ugerefter stenens nedslag,
ankom den østrigske hærfører,
den øverstbefalende, Maximilian,også til byen.
Men for himlens skyld... Hvorfor faldtstenen ned her lige på det tidspunkt?
Årsagen til, at stenen landede lige påden her mark, var netop himlens skyld.
For de mennesker var overnaturlige tegnpå himlen en form for budskaber.
Det var så at sige en e-mail fra Gud
til Maximilians undersåtter. Den fortaltedem, at han var den retmæssige regent,
at han ville besejre deres fjender,og at de skulle adlyde hans befalinger.
Hvad er det, der fascinerer dig?
En af de ting ved meteoritter,jeg er fuldstændig besat af,
er, at der er en logik bag dem.Der er en mening med dem.
Man mente, at de var i kategorimed andre ting, der faldt ned fra himlen.
Med kropsdele og frøer og blod,der regnede ned.
Med pestsygdomme og andre katastrofer.
Sådan noget som en meteoriter en organisme.
Nærmest som et dyr, der taler til os.
Det er en meget stærkog udtryksfuld tanke.
Tanken om, at...der er en mening med meteoritter,
og at det er menneskets opgaveat tolke den mening.
Simon Schafferkunne sagtens have fortalt videre
nonstop de næste otte timer,uden at det var blevet kedeligt.
Men vi ville ind og se resterneaf den rigtige sten på det lokale museum.
Den føles uvirkelig og pirrer fantasien.
Byens borgmester ville gerne hilse på os.
Her er han flankeretaf meteorittens venner.
Emblemet her stammer fra et træsnitfra middelalderen.
Man ser det overalt.
Men i dag betyder det at tænke tilbageog at tænke århundreder frem.
Havde medlemmerne af stenens broderskaben fjern fremtid i tankerne?
Hvad tænker de på?
Hvilke vidtrækkende planer har de?
Hvad, hvis menneskeheden uddøde?
Hvad ville vi så efterlade til fremtidigeastronauter fra en fremmed galakse
for at vise,at vi aldrig svigter en falden kammerat?
Lige ved siden af stenenopdagede vi den her installation.
"Hej. Jeg hedder Jean,"
siger simulationen,i håb om at rumvæsenerne taler fransk.
"Jeg er minearbejder.
Og så smuk så vores verden ud."
"Da en fare for vores planetviste sig på nattehimlen,
tog vi visse forholdsregler. Vi gravedetunneler og byggede beskyttelsesrum.
Vi tror, vi har en chance forat overleve i et helt årti.
Hvis der kommer en stor ildstorm.
er jeg overbevist om,at menneskeheden overlever den.
Men jeg er ikke profet.Jeg er bare minearbejder."
"Jeg håber, I har nydt jeres besøg her."
OSLO, NORGE
Næste stop er den store sportsarenai Oslo i Norge.
Den er så rummelig,at der er plads til en hel fodboldbane.
Men vi var interesserede i taget
og i denne mand, Jon Larsen,
Norges mest berømte jazzmusiker.
Men det er som amatørforsker,
at han har god grund tilat opholde sig på det store tag.
Hvordan startede det?Hvordan fandt du det her sted?
Jeg ledte på Google Earth
og fandt det største tag,jeg kunne få øje på.
Og sportsarenaen her havde nok det størstei Oslo på det tidspunkt.
Og så gik det op for mig...
...at små genstande vil trille nedog samle sig langs med her
og ende tæt på afløbet.
Som man kan se, er der en masse jord her,
men i det kan vi findekosmiske støvpartikler.
Hvordan kom du i gang med det her? Duhar haft succes som musiker i fire årtier.
Hvorfor endte du oppe på tagene?Ville du undgå fansene?
Nej, jeg har altid samlet på stenog været interesseret i geologi.
Det har været min hobby hele mit liv.
For ti år siden sad jegog spiste morgenmad udenfor, og pludselig
opdagede jeg en skinnende, sort pletpå bordet.
To sekunder indenhavde den ikke været der.
Jeg samlede den op med en finger,
og på grund af min baggrundsom amatørmineralog
kunne jeg se,at det var faktisk var en lille sten.
Vi tænkte: "Kommer den mon fra rummet?Jeg ved det ikke."
Men så googlede jeg, og jeg fandt ud af,
at der findes nogle løjerligesmå kosmiske støvpartikler,
der hedder mikrometeoritter.Sådan begyndte det.
Og du tror, at der er nogle her.Hvilket udstyr skal du bruge?
Mit primære våben er magneten.Den bruger jeg først og fremmest, fordi...
...mikrometeoritter er magnetiske.
Først lægger jeg magneten ned
i en lille plasticpose med lynlås. Sådan.
På den måde er den nem at holde ved...
Det er forbløffende,at Jon Larsen med så primitivt udstyr
har grundlagten helt ny gren af videnskaben.
Det bliver så prøveområdet.
Jeg holder den ned mod jorden. Sådan her.
Tunge partikler triller nedog ligger som den tungeste del.
Det kan være mikroskopiske,magnetiske partikler.
Jeg studerer dem under mikroskop senere.
Hvor stor en mængde kosmiske partiklerlander på Jorden hver dag? Ved vi det?
Ja, omkring 100 ton.
Det er som to store lastbiler med sand,der hælder kosmisk støv ud over Jorden.
Men det vil svare til en lille partikel
per kvadratmeter om året.
Partiklerne er sendebude, ikke sandt?
-Det var en helt særlig besked til dig.-Ja, det er det for mig.
Og det er det ældste stof, der findes.Intet er rejst længere.
Når jeg samler en mikrometeorit opog mærker på den med fingeren,
har intet mennesker nogensinde rørtved noget, der er ældre.
Det er som at se evigheden i øjnene.
Det er asken efter en anden generation, entidligere generation af døende stjerner.
Dens historie strækker sig helt tilbagetil Big Bang.
Det er Jan Braly Kihle,
en geolog, der skal analysere Jons prøveri mikroskopet.
Vi var vilde med hans Wyatt Earp-tøj.Han er født i Texas.
Men han indeholder mere.Han har overlevet kræft ad fire omgange.
To af gangene, siger han,var diagnosen en dødsdom.
Han ville gerne bidragetil kræftforskningen,
og han deltager nu i banebrydende arbejdemed nye former for kræftbehandling.
Det her er underverdenen, hvor viforetager fotografisk dokumentation.
-Det er min ven Jan Kihle.-Hej.
Vi har arbejdet sammen i årevis
for at lave højopløselige fotografieraf mikrometeoritterne
i så stor forstørrelse, at der ikke findeslignende nogen steder i verden.
Hvor meget skal de forstørres?
Du kan se, at partiklerne er så små,at det praktisk talt er umuligt at se dem.
De skal forstørres 2000 gangeeller helst 3000.
Det oprindelige billede bliveren meter i diameter. Det skal der til.
Alle sagde, at det var umuligt,men vi har skabt en ny form for videnskab.
Og du husker nok den form for respons,vi fik fra vores kolleger.
-De var flade af grin.-Ja.
De spurgte os: "Hvad har I tænkt jer?
Alle ved da, at det er umuligt.
Ratioen mellem signal og støj er overen til en milliard. Prøv bare."
Blev du såret over det?
Nej da. Sådan fungerer videnskab.
Det har ikke noget med følelser at gøre.Det handler om nysgerrighed.
Det er fra tidligere i dag.
Når vi ser den særlige overfladestruktur,ved vi:
"Okay, det er en mikrometeoritog ikke en industriel partikel."
Lige nu står det ret uskarpt.
Kan vi fotografere den?
-Nej, vi...-Nej.
Hvis vi bare... Når vi bliver begejstrede,vil vores puls være nok til at forstyrre,
så det går ikke.
Vi skal forlade lokalet,når vi tager billedet.
Hvor stammer de partikler fra?
Det er et godt spørgsmål,for vi kender ikke svaret.
De kommer jo fra rummet.Nogle af dem fra asteroidebæltet.
Andet kan være materiale fra kometer.
Men det kan også være partiklerfra andre galakser, andre solsystemer.
Vi ved ikke, hvilket himmellegemehver enkelt støvkorn stammer fra.
Det er bare fantastisk.
Hver tirsdag aften, når Jon kommermed nyt materiale, er vi helt målløse.
Det er som at være barn igen.
Partiklerne er også små og isoleredeude i rummet.
Nogle af dem har aldrigværet en del af noget større,
som for eksempel en lille planeti asteroidebæltet.
Det er kosmisk støv.Støv findes overalt i kosmos.
Her øverst er der for eksempelen jern-nikkel-legering.
Og her har vi en rigtig flotbegyndende krystallisering.
Det startede bare som glas.
Nu krystalliserer det sig i olivin.
På ydersiden er der en meget tynd kantaf jernsulfider.
Det ligner nærmest en iset exoplanet.
Ja, det ligner pakis.
Når isbjergene slår revner.
Det her er særligt interessant.
Da det trængte ind i atmosfæren,havde det en meget høj temperatur.
Forsiden, som peger opad...
Det er bevægelsesretningeni Jordens atmosfære.
Når den decelererer,bliver kernen af tungmetal presset fremad
af... inertien.
Den ender som en bunke metalpå forsiden af partiklen.
Igen har manden typiske forende af jern-nikkel.
Selvom vi nu har indsamlet2500 forskellige prøver,
er der ikke to, der er ens.
Så når man lærer mikrometeoritterog kosmiske støvpartikler at kende,
kan man tydeligt se, at de ermeget forskellige fra Jordens geologi.
De har gennemgået en procesi ekstremt høj fart,
svarende til 50 gange fartenfor en patron fra en riffel,
og afsindigt høj varme.
Så ender de som små skatte i rummet.
Den skønhed og forunderlighed,vi netop så, bliver endnu mere underlig.
Sådan ser mønsteret ud.
Hvis du holder den,går jeg op foran til tavlen.
Det mønster, Clive viser her,
er bevis på noget,man førhen troede var utænkeligt.
Det har at gøre med materialeaf krystallisk struktur,
som virkede som en umulighed.
Såkaldte kvasikrystaller.
Det her er manden, der nægtedeat acceptere det som noget umuligt.
Han er verdensberømt kosmolog,Paul Steinhardt fra Princeton University.
Du endte med at finde beviserpå en naturlig kvasikrystal
fra verdensrummet i en meteorit.Men hvad er en kvasikrystal?
En kvasikrystal er en form for materiale,som vi troede umuligt kunne eksistere.
I hundredvis af år var vi sikre på,at vi havde bevist, at det var umuligt.
Men som vi ved i dag,er det ikke bare muligt.
Den blev dannet i universetfor længe siden. Længe før vi troede.
Men lad os begynde med noget enkelt.
Krystaller følger et fast mønster
som fliserne på dit badeværelsesgulv.
-Okay.-Bare firkanter.
Firkantede fliser passer perfekt sammen.
Men med femkanter i symmetrienbliver det hurtigt problematisk.
Det skal lidt den vej.
Og...Jeg kan godt se, hvor problemet opstår.
Ja, kan du se, hvad der sker?
Nu er der et hul. Vi må træffe et valg.
Vi kan ikke fylde hullet.
Jeg kan lægge den dereller der, men der er ikke mulighed for...
Atomer hader huller,så når man skaber huller med atomer,
rykker de rundt for at lukke dem.
Femtalssymmetri var berømt forat være en forbudt symmetri.
Men kvasikrystaller erendnu mere komplekse og mystiske end det.
Lad os først se på mønstereti en kvasikrystal
for at få et visuelt indtryk af dem.
Et godt eksempel er den struktur,du kan se på bordet.
Man kan se, at den er sammensataf blot to forskellige former.
Det er kyllinger.
Det ligner et puslespil til børn,
men der ligger genial matematisk tænkningtil grund for det.
Mønsteret blev opdagetaf sir Roger Penrose i 1970'erne.
Han er matematikerog lejlighedsvis kosmolog.
Det er tankevækkende,at et kvasikrystalmønster...
DARB-I-IMAM-HELLIGDOMMENISFAHAN, IRAN
...kan ses i en helligdomi Isfahan i Iran.
Uden noget kendskab tilde bagvedliggende matematiske principper
var kunsthåndværkerefor mere end 500 år siden
i stand til at løse den umulige geometrii femtalssymmetrien.
Sådan.
Jeg må advare dig...
Advarslen var velbegrundet.
Ja, nu bliver det nemlig så kompliceret,
at vi ikke vil pine jer med detaljerne.
Bare en prøve.
I stedet for bare ét ikosaederhar vi et ikosaeder af ikosaeder.
Så sagde vi: "Måske kan man på den mådebygge udad i det uendelige
og fastholde strukturen."Men så stødte vi på et problem.
Men modellen her løste problemet.
Den repræsenterer en ægte kvasikrystal.
Man kunne kun bygge i det plan...
Nu ville Steinhardt finde enude i naturen.
Du lavede feltarbejdepå Kamtjatka-halvøen.
Det må have været inspireret af teorien...
Ja, inspireret af modellen.For modellen fortæller os:
Hvis atomerne har kræfter,der fungerer som sammenkoblingerne her,
har de ikke andet valgend at danne den struktur."
Det fik mig til at tænke:
"Kan naturen mon have dannet enkvasikrystal, før mennesker gjorde det?"
Dermed begyndte en flere årtier lang jagtpå en naturlig kvasikrystal.
Til sidst fandt vi en mineralog i Firenzeved navn Luca Bindi,
som på sit museum havdeen lille prøve fra...
Altså, en sten. En meget kompleks sten,
som indeholdt et lille kornaf kvasikrystal.
Ved at studere den prøve
fik vi et fingerpeg om,at vi stod med et stykke af en meteorit.
For at bevise det måtte vi finde ud af,hvor stenen egentlig kom fra,
og se, om vi kunne indsamle mere af prøvenog bevise teorien.
Så Paul Steinhardt og Luca Bindi
tog ud på en ekspeditiontil det østligste Rusland
i nærheden af Beringsstrædet.
Den røde plet viser det sted,hvor stykkerne af meteoritten blev fundet.
De blev fundet langs en bæk,der hedder Listvenitovyi,
som ingen nogensinde har hørt om.
Med på ekspeditionen var der flerefra det hold af russiske geologer,
som havde fundet den første prøveårtier forinden.
De skulle forcere ukendt terræn,
hvilket var en ny oplevelsefor Paul Steinhardt,
hvis erfaring med naturen begrænsede sigtil Princeton Universitys græsplæner.
Han blev plagetaf uendelige sværme af myg.
Her ser vi hammed et myggenet over hovedet.
Han sov uroligt.
Han så ikke kun bjørne i sine mareridt.De fandtes virkelig derude.
Det hårde arbejde i jagten på fragmentergav udbytte.
Den første undersøgelse af deres fundvirkede lovende.
Now Bindi og Steinhardthavde grund til at juble,
selvom de endnu ikke kunne vide,om der var kvasikrystaller i prøven.
Røntgendiffraktionsmønstereti de nye prøver
viste den forbudte femtalssymmetri,
hvilket var bevis på,at der var kvasikrystaller i meteoritten.
Kan du beskrive din reaktion,da du så det?
Det virkede,som om tiden stod stille for mig.
Da...
Da jeg så det billede, vidste jeg straks,
at alt det,vi i årtier havde prøvet at opnå,
det havde vi nu opnået.
Plus at vi havde bekræftet,at kvasikrystallen
ikke bare var blevet dannet i naturen,men var blevet dannet i rummet.
CENTER FOR METEORITSTUDIER
Vi lægger stoffetsældgamle mysterier bag os
og vender os mod nogle mere almindeligesten, som var kommet ned til os.
Så vi har de her klistrede måtter.
Arizona State Universityhar en stor samling af dem.
Den jord, vi slæber med udefraog ind i den rene boks.
Men der ventede os nogle vilde historier.
Når vi går ind, skal du træde på den,så jorden kommer af.
Godt.
Laurence Garvie,samlingens kurator, var vores guide.
Der er overtryk herinde,så der kommer ren luft ind.
-Fik du jorden af? Godt.-Ja.
Vi bliver også filmet konstant.Smil og vink til kameraet.
Men det vigtigste, når vi eri et meteoritanlæg som det her,
er at sørge for,at meteoritterne er så rene som muligt.
Normalt prøver man selv at være ren.
Her holder vi vores fedtede fingrevæk fra prøverne.
Du får handsker på,og jeg tager også handsker på.
Jeg vil vise dig
en af de mest fascinerende meteoritter,der faldt ned for få uger siden
i Costa Rica.
Det er en meteorit,der er fuld af organiske forbindelser.
Det er vigtigt, for de fortæller osnoget om vores tidlige solsystem
og muligvis også om livets opståeni vores solsystem.
Jeg har prøverne heri nogle særlige skabe.
Det er kvælstofskabe.De indeholder tørt kvælstof.
Der føres tørt kvælstof ind i skabene.
Når jeg åbner, kan du høre kvælstoffetblive pumpet ind i skabene.
Nu bevares meteoritterne.
Der kommer hverken vand eller ilt til dem.
På nuværende tidspunktkan de ikke bevares bedre end sådan her.
-Det er den hvislende lyd?-Ja, det er det.
For at give dig et eksempel har vi her...
...en af de mest fantastiske meteoritter.
Kan du se, hvad den hedder?
"Hundehuset."
Lad os bare...
Så... jeg må lige sige,at du ikke må tabe den.
-Jeg gør mit bedste.-Vær sød ikke at tabe den.
Den sted faldt ned Costa Ricafor blot få uger siden.
Den faldt faktisk ned i et hundehus,hvor der lå en hund og sov.
-Jeg håber, hunden er uskadt.-Den ramte få millimeter fra hunden.
Den borede sig ned i jordenlige ved siden af hunden.
Det særlige ved den er også,at der stadig sidder hundehår fast på den.
Det er løgn.
Det fantastiske ved den er,
at når man lugter til den...
...kan man rent faktisk lugtede organiske forbindelser i den.
De forbindelser er 4,5 milliarder år gamle
og blev dannet på en tidlig planet,der ikke længere findes,
og de blev fanget i stenen,
som bare opholdt sig i asteroidebælteti fire milliarder år,
indtil den af en eller anden grund forlodasteroidebæltet, slog ned i Costa Rica
og nu ligger her i vores meteoritboks.
Hvad er det for en lugt?Den er sådan lidt...
Vi ved det faktisk ikke, men vi tror...
Noget i stil med mølkugler.Noget, der minder om den forbindelse.
-Som et opløsningsmiddel?-Ja, lidt.
Jeg lægger den på plads, medmindredu vil holde den igen. For resten
kommer den røde farve fra hundehusets tag.
Og det hvide er fra hundehusets gulv.
Var hunden øjeblikkelig klar over,at den havde fået besøg fra himlen?
Nej, men sjovt nok
har man brugt hunde til at ledeefter meteoritter på grund af lugten.
De kan trænes i at opsnuse dem.
Nu lægger vi den på plads.
Det er Toluca-jernfra Jiquipilco regionen.
Prøv den her.
-Tab den nu ikke ned på tæerne.-Hold da op.
Den må veje... Hvad?
Jeg ved det ikke.30-40 kilo for bare den ene sten.
-Er det ren jernmalm?-Rent jern. Men nikkelrigt jern.
-Lad os nu ikke tabe den. Jeg har den.-Den får du.
Et af de mest fantastiske nedslag,man aldrig har set om på tv,
er det her materiale. Tektit.
Her har vi...Der var et nedslag på Jorden,
som faktisk smeltede store deleaf Jordens overflade.
I det her tilfældeformentlig flere tusind kvadratkilometer.
Det smeltede nærmest øjeblikkeligt.
Chokbølgerne fra nedslaget
sprøjtede materialet ud overen tredjedel af kloden.
Hvornår skete det?
Vi har dateret dettil for 750.000 år siden.
Det lyder som lang tid,
men i geologisk perspektivvar det nærmest i går.
-Det er et meget nyligt fænomen.-Er det glas?
Det, det er... Prøv at høre.
Det er bare glas,men det er ikke glas fra rummet.
Det er Jorden,hvor en masse stof smeltede,
og den smeltede masseblev sprøjtet ud over Jorden.
Man kan finde materialeti Sydøstasien, Filippinerne,
Indonesien, hele vejen ned til Australien
og helt ned i Antarktis.
Så det var et gigantisk nedslag.
Se lige formerne.Ved du, hvad de fortæller os?
At det blev kastet op i luften,hvor det størknede.
Hvis vi havde været der, da nedslagetskete, havde det så været ude med os?
Jeg mener... alting. Forestil digflere tusind kvadratkilometer...
Alt under det blevnærmest øjeblikkeligt forvandlet til glas.
Så ja. Man kunne sidde med en kop te,og så blev man forvandlet til glas. Alt.
Hver af disse sten fra de mørke verdenerderude har sin egen historie.
Gennem hele menneskets historiehar meteoritter fascineret og pirret os.
Noget så enkeltsom lyset fra en mobiltelefon
lovpriser den gådefulde skønhedi de rejsende fra fjerne egne.
Det, vi har her...
I det samme Center for Meteoritstudieri Tempe i Arizona
mødte vi professor Meenakshi Wadhwa,
som er en af verdensførende meteoritforskere.
Der er 40.000 forskellige meteoritter.
MEENAKSHI WADHWAPLANETFORSKER
-Deriblandt en Barbara Hepworth-skulptur.-Lige præcis.
Ja, det er en fantastisk ressourcetil det arbejde, vi udfører her.
SENDEBUDE FRA ANDRE VERDENER
Hvad kigger vi på her?
Den runde ting, du kan se,er en lillebitte...
Forestil dig den som en lillebitte dråbe,
der var deri solsystemets tidligste historie.
-For omkring 4,5 milliarder år siden.-Før planeterne havde samlet sig?
Ja. Da der kun var gas og støv.
Ikke andet. Der var ingen planeter. Jordenfandtes ikke. Ingenting. Og det er...
De er blevet beskrevetsom dråber af brændende regn,
som kondenserede sigud af den stjernetåge.
Den sky af gas og støv.
Formentlig på grund af en chokbølgeproces,
der fandt stedi vores solsystems tidligste historie.
Vi ved ikke, hvor de chokbølger kom fra,
men vi tror, de processer finder stedi de solsystemer, der dannes i nutiden.
Hvilke elementer er der?
Ja, det, du kigger på,
er et smukt mønster af farvet glas.Det er et mineral, der hedder olivin.
Det er... Når jeg drejer det...
Vi udsender et lys,der passerer gennem mineralerne.
Lyset bliver polariseret,
så mineralet slukker på en måde lyseti visse retninger.
Derfor ser man lysetblive både stærkere og svagere.
Det minder meget om en flot glasmosaik.
-Det er ret...-Det er pragtfuldt.
Her har vi en skive...
En tynd skive af den prøve fra Mars,jeg først kiggede på,
da jeg begyndte min karrieresom meteoritforsker.
Jeg blev fascineret af den,
for den så så velkendt ud,men den kom fra en anden planet.
Vi ved, at stenen kommer fra Mars,for de gasarter, der er fanget i den,
har den samme sammensætningsom atmosfæren på Mars.
Når man tager et stykke af stenenog varmer det op,
frigives gasserne,og man kan måle gassens indhold,
og den svarer nøjagtigt til det,
vi har målt med rumfartøjet på Mars.
-Fantastisk.-Ja, det er fantastisk.
Havde Carl Sagan ret?Består vi af stjernestøv?
Ja, vi er alle sammen stjernestøv.Alle bestanddele i vores kroppe
blev syntetiseret på andre stjerner,før de kom hertil.
Så ja, vi er alle sammen stjernestøv.
-I sidste ende.-En skøn tanke.
Ja.
Det var den eneste gangi løbet af indspilningen af filmen,
at jeg ikke kunne modstå fristelsen.Jeg måtte gribe ind fra bag kameraet.
Jeg mener ikke, at jeg er stjernestøv.Jeg er bayersk.
Ja, det er noget helt særligt stof.
Ja, det er rigtigt.
Vores rejse fortsatte til steder,hvor store ildkugler har ramt Jorden.
RAMGARH-KRATERETRAJASTHAN, INDIEN
Vi ville gerne vide,om livet var kommet fra det ydre rum.
Det er Ramgarh-krateret i Rajasthan i detnordlige Indien. Diameter: fire kilometer.
Fra rummet fanger det straks blikket,
men nede på jorden opdager man knap nok,at man står i et krater.
Men siden det tiende århundredeer der blevet bygget hindutempler her.
Vi var nysgerrige efter at vide,om organisk materiale i meteoritter
kan have leveret ingrediensernetil liv på vores planet.
Vi opsøgteprofessor Nita Sahais ekspertise.
Hun studerer overgangenfra kemi til biologi.
Vi sidder i det her kæmpestore krater,som blev dannet af et meteoritnedslag.
Vi ved ikke, om det var kulholdigt,
men vi ved, at kulholdige meteoritter
indeholder en masse organiske molekyler.
Hvad er de helt afgørende,som kan udgøre livets byggesten?
Faktisk er alle livets byggestenblevet fundet i meteoritter.
NITA SAHAIGEOKEMIKER
Aminosyrer, som proteiner består af,lipidmolekyler til cellemembraner
og utroligt nok også ribose,som er sukker.
Jeg er dybt forbløffet over,
at man kan finde sukker og bestanddeleaf proteiner i en meteorit.
Ja.
Dannes de geologiskligesom mineraler eller...
De er ikke som mineraler,idet de er organiske molekyler,
og mineraler er uorganiske,men de dannes formentlig ved,
at organiske molekyler kommeri forbindelse med minerale overflader.
For eksempel på interstellare støvkorn
såvel som på overfladenaf meteoritterne selv.
Der er stadig et stort skridt
fra at have de ingrediensertil at skabe liv.
-Ja.-Hvad skal der til?
Vi skal vel have en slags smeltedigelat komme tingene i og en varmekilde?
Ja. Man skal have de primitive byggestenpolymeriseret til længere kæder,
for de længere kæder kan foldesog være funktionelle.
Hvad er din holdningtil teorien om panspermi?
At livet er spredt ud over universet?
Er det tænkeligt, at levende organismer
kan overleve de ekstreme temperaturerog strålingen i verdensrummet?
Dna har vist sig at være temmelig robust.
Og det er muligt at overleve i rummet.
Selv en hel organisme kan muligvisoverleve i en sporeagtig tilstand.
Man har faktisk boret langt ind i Jorden,
og allerede et par kilometer nede
finder man bakterier, der formodentlighar levet der i millioner af år.
De overlever i en slags skindød tilstand.
Ved du, hvorfor præsternebyggede deres templer her?
Og det her er tilegnet Shiva, ikke?
Det er næsten for godt til at være sandt.I bunden af et meteoritkrater.
Det er ret interessant,at templet er tilegnet Shiva og Parvati.
Det er et tantrisk tempel,som repræsenterer skabelse.
Og Shiva symboliserer også ødelæggelse.
I den hinduistiske mytologier der tanken om
en cyklus af skabelse og ødelæggelseaf universet.
Det er meget passende,at templet så ligger i et meteoritkrater,
hvor nedslaget kan udrydde liv,
men også levere de organiske molekyler,
der i første omgang kan have skabt liv.
Det blev bekræftetpå lignende vis af en lokal sadhu.
Hvis menneskeheden og alt livbliver udryddet af krig eller en meteorit,
vil livet gendannes på dette stedved kratersøen.
Vi måtte tage hen, hvor den størsteaf alle ildkugler slog ned.
Det var et sted,hvis navn ikke kan udtales,
ved kysten ud for Yucatánhalvøen i Mexico.
Her blev vores planet ramtaf en ufattelig katastrofe.
Det, der kom ned fra rummet lige her,
havde en kraft svarende tilop mod mange tusind millioner
atombomber som den,der blev kastet mod Hiroshima.
Der er ingen spor af den her.
Kun en udtalt kedsommelighedtynger alting ned.
Chicxulub er et feriested så gudsforladt,at det er til at tude over.
Hundene her,som alle andre hunde på kloden,
er simpelthen for dumme til at forstå,
at tre fjerdedele af alle arterblev udslettet af det, der skete lige her.
Dinosaurerne har kun overlevetpå et lokalt museum.
Deres øjne er menneskeskabte.De genkender ikke noget.
Kun deres fodspor er autentiske.
Men de viser, at de luntede af sted.De flygtede ikke.
De var uvidende om den pludselig massedød.
Dette gudsforladte sted ligger midt
i en af de største geologiske katastroferi Jordens historie.
Den ændrede uigenkaldeligt livets baneher på kloden.
For omkring 66 millioner år siden kom enasteroide med en diameter på ti kilometer
susende mod Jorden meden hastighed på 20 kilometer i sekundet.
Kraften i nedslaget var så ekstrem,
at der opstod et hulmed en dybde på 30 kilometer.
Det nydannede krater
strækker sig 100 kilometer ud i havetog 100 kilometer ind i landet,
og den temperatur,der opstod af nedslagets skorpe,
smeltede og forstøvede skorpenog selve boliden.
Der var jordskælv med en styrke på 11.
Det er 100 gange mere voldsomtend noget andet jordskælv i historien.
Gigantiske tsunamiermed 100 meter høje bølger
hærgede på kyststrækningeri fjerne oceaner,
og et umådeligt dække af støvog smeltede dråber og gasser
hævede sig op i atmosfæren.
Noget stof opnåede undvigelseshastighedog fortsatte ud i rummet.
De smeltede dråber regnede nedover et område på 3000 kilometer,
hvor de antændte ildstorme på land.
Jeg elsker skildringen af det i film.
800 kilometer fra nedslagsstedet
er lyset så skarpt,
at det får huden på Alamosaurusernetil at virke gennemsigtig...
...og brænder billeder af deres skyggerned i jorden.
Det brændende lys svitser deres øjne.
Nu kan de ikke se,hvad der er på vej mod dem.
Men de kan mærke det.
Pattedyrene overlevede,
og de drog nytteaf de nye miljømæssige muligheder.
Vi ville formentlig ikke selv være her,Homo sapiens som art,
havde det ikke væretfor det store nedslag.
Indtil 1970'erne var der ingen,der vidste, at her var et nedslagskrater.
Boringsdata og afvigelser i tyngdekraftenafslørede dets struktur og store omfang.
Det eneste tegn på overfladen
er en gådefuld kreds af vandhuller,der kaldes cenoter.
De er et geologisk ekko af nedslaget.
Da der hverken er floder eller søerpå Yucatánhalvøen,
tiltrak vandhullerne de gamle mayaer.
Uden tilstedeværelsen af cenoter
var det kulturelle centrum Chichén Itzáaldrig blevet bygget.
KUKULCÁN-PYRAMIDENCHICHÉN ITZÁ
De udviklede en avanceret kulturmed et skriftsprog,
astronomi og storslået arkitekturi form af pyramider og templer.
De byggede endda et observatorium,før der fandtes teleskoper.
De sporede himmellegemernes placering.
Deres kalender var langt mere nøjagtigend nogen anden på den tid.
Mayaerne var dybt fascineredeaf døden og livet efter døden.
I deres religionvar der ni underverdener og 13 himler.
Vi ville gerne have et glimtaf underverdenen,
så vi begav os ned på bundenaf en nærliggende cenote.
FÁTIMA TEC POOLHULEARKÆOLOG
Fátima Tec Pooler arkæolog og ekspert i huler,
og hun tog os medtil en af regngudens boliger.
Denne cenotevar indtil for nylig ganske ukendt.
Fátima, hvilken sammenhæng er dermellem den her cenote,
hulen og mayaernes ritualer og tro?
Det er et interessant sted,for man kan se,
hvordan koncepterne vand og huler forenes,
og hvordan mayaerne brugte de stedertil ritualer.
Indenfor kan man se mure, der tyder på,at mayaerne drog på pilgrimsfærd hertil
for at passere gennem de hellige mure.
-Kan vi gå ind?-Naturligvis. Kom.
Da hulerne opfattes som indgangetil underverdenen,
kan vi se her, hvordan man udnyttedehulernes naturlige udformning
til rituelle begravelser af lig.
Muligvis en forfader til en mayafamilie.
-Fra hvilken tidsalder?-Muligvis præklassisk tid.
Vi kan også se den indgang her.
Den fører os længere ind i underverdenen.
Der er også en anden interessant ting...
En fingerknogle.
Den er indlejret her i muren.
Ser man nøje efter, kan man se aske.Muligvis fra ligbål.
Derefter er asken så muret ind her.
Kan mennesker trygt gå indi underverdenen, som er gudernes bolig?
Ja, selvfølgelig!
Vi havde timet vores besøgmed de dødes dag i Mexico.
Mayaerne var besat af døden.
Der er endeløse frisermed intet andet end kranier.
Mérida, den centrale gravplads.
Alt sammen inden forChicxulub-kraterets grænser.
De døde forlader deres graveog gør de levende selskab.
PARKEN VED CASTEL GANDOLFOPAVENS SOMMERRESIDENS
Vi er her i den fredfyldte park
ved pavens sommerresidens,Castel Gandolfo.
Men der udføres seriøs forskning her.
Der ligger et observatorium, der er berømtfor sit fotografiske stjernekort.
Lige ved siden af ligger Albanosøen,et umådeligt vulkansk krater.
Lederen af observatoriet er jesuit,broder Guy Consolmagno.
BRODER GUY CONSOLMAGNOPLANETFORSKER
Han er enaf verdens førende meteoritforskere.
Midt i Vatikanets observatoriumhar vi den pragtfulde meteoritsamling.
-Det er en meget historisk samling.-Det synes jeg i hvert fald.
Det er det,jeg har arbejdet med i næsten 30 år.
-Var det derfor, du kom hertil?-Det var ikke noget, jeg selv valgte.
Jeg aflagde et lydighedsløfte.
Jeg havde været forsker og blev så jesuit
og troede, at jeg skulle undervisepå eksempelvis Georgetown.
Men under påskud af min lydighedbeordrede de mig til Rom
for at spise hundeædeog kigge på de triste omgivelser.
Og så er der for resten også en samlingmed 1000 meteoritter.
De vidste ikke, at meteoritterne var her.
De vidste ikke,at min ekspertise var meteoritter.
Det var et guddommeligt tilfælde.
Det er fænomenalt, at vi har meteoritter.
At vi har stykker af verdensrummet,der har besøgt os her på Jorden,
og at vi kan afgøre,at de ikke stammer fra Jorden.
At de rent kemisk beståraf helt andre materialer.
At de blev dannetfor 4,5 milliarder år siden.
At vi har evnen til at forstå de ting,er i sig selv et mirakel.
Og du synes, det giver mening, at derfindes liv andre steder i universet?
At livet på Jordenkan have sin oprindelse et andet sted?
Det er muligt. Jeg ved det ikke.Jeg har ikke de fornødne data.
Nogle gange bliver jeg spurgt,
om jeg tror på,at der er liv andre steder i universet.
Det er det rigtige spørgsmål.
Det handler nemlig om tro.Jeg har ikke de fornødne data.
Men kom man til mig som forsker forat få ressourcer til at lede efter liv
med et godt projekt,ville jeg sige: "Gør det."
Men ville man studere små, grønne mænd,der kommer ud af en flyvende tallerken,
ville jeg næppe gå med til det.
Men hvis de grønne mænd, kom til Jorden,ville du så overveje at døbe dem?
Kun hvis de bad om det.
Broder Guy tilbødat vise os det historiske teleskop.
De fik til opgave at fotograferehele himlen og lave et fotografisk atlas.
Hvorfor har folk i tidens løbog over hele verden
opfattet himlen som noget deroppe?
Det jeg ved jeg ikke, men det passer.På rigtig mange sprog
er ordet for himmelog Guds himmel det samme ord.
Jeg kan kun tænke...En professionel har måske et bedre bud.
Når man kigger op på stjernerne,
får man den ud af kroppen-oplevelse,som man har brug for,
når man skal blive klar tilat møde en gud.
Når du ser et stjerneskud,
er det så et interessant videnskabeligtfænomen, eller rammes du af ærefrygt?
Ja. Det er begge dele.
Og jeg tror ærligt talt, at jeg takketvære videnskaben er endnu mere ærefrygtig.
Ét er at sige:"Nå, det var da et flot lys."
Noget andet er at sige: "Jeg ved,hvilke elementer der skaber det lys.
Jeg ved, hvorfor det har den farve.Jeg ved, hvad jeg kan lære af det.
Jeg håber, et kamera fik det med,så jeg kan måle
ikke bare 'Det var da flot,'
men også 'Det fortæller mig nogetom støv fra en komet.'
Det er en støvsky efter en komet,som Jorden braget igennem,
og ligesom snefnugrammer forruden på bilen,
rammer dens skud af lys vores atmosfære."
Alt det giver glæden noget ekstra.Det tager ikke noget væk fra den.
Det får mig til at tænke på dynamikkeni forskellige ordener af viden.
Den rationelle og den poetiske,den fantasifulde og den intellektuelle.
Det virker på mig,som om du samler den samme tankeproces
for at kunne begribe det stof,der er så umådeligt, kosmos,
og stof, der er meget intimt, sjælen.
Man kan ikke forholde sig til det eneuden det andet.
Man kan ikke udøve forskning...Man vil ikke udøve forskning,
hvis man ikke har den følelse af ærefrygtog forundring.
Man kan ikke tro på en skabende gud
uden at opleve skabelsen.
Hvad er ellers pointen med at tro?
Som studerende beskrev du i 1970'erneat have set kometen West.
Og du skrev: "Var det imponerende?Nej, det var skræmmende."
Du blev rystet i din grundvold, skrev du.Hvorfor?
På himlen var der en komet, der så ud,som alle fotografier af kometer ser ud.
Den slags,man troede kun fandtes på fotografier.
Den hørte ikke til der.Og den var stor, og den var skræmmende.
Og den var der ikke i går,og hvad foregår der?
Så forstod man,hvorfor folk i oldtiden så kometer
som et varsel om nogetmeget uhyggeligt og anderledes.
Hvordan ville kirken reagere,hvis NASAs teleskoper opdagede
et meget truende objekt tæt på Jordenmed kurs direkte mod os?
For at være ærlig ville vi bede.Hvad andet kan man gøre?
Jeg vil vise et klip fra en film,
hvor fysisk og eksistentiel frygt
er lige den gysen, publikum elsker.
Det er smukt lavet.
Ud over broder Guys bønner er der alleredemere praktiske foranstaltninger på plads.
Vi er her ved Pan-STARRS.
PAN-STARRS-OBSERVATORIETHALEAKALA, HAWAII
Det står for Panoramic Survey Telescopeand Rapid Response System.
Det ligger på den hawaiianske ø Maui.
Okay, bremsen er sluppet.
DONNA ROHRERPAN-STARRS-TELESKOPTEKNIKER
Træd tilbage. Nu kommer den ned.
Her vedligeholdes et af teleskoperne.
Så gør vi vel det, ikke?
-Jo, jeg prøver.-Ja, okay.
PAN-STARRS-KONTROLRUM
Professor Joanna Bulgerhar på en måde fået ansvaret for
at passe på menneskeheden.
Det samme har hendes kollegaprofessor Mark Willman.
Bare det at betragte deres ansigterindgød os en god del tiltro til dem.
De gav os lov til at forstyrre demunder deres nattevagt.
-Godaften.-Clive, hej.
-Jeg fandt jer. Natholdet.-Hej.
-Kom. Sid ned.-Sid ned.
I hjælper med at beskytte osmod fjendtligtsindede sten fra rummet.
Vi observerede netop, men måtte afbryde,fordi luftfugtigheden steg.
Vi er på 90% nu.
Ved 85% må vi lukkefor at beskytte spejlet.
Der må ikke komme fugt på spejlet.
Hvordan kommunikerer I med dem,der står deroppe og styrer teleskopet?
Altså... Det er os, der styrer det.
Der er ikke nogen deroppe.Alting bliver observeret på afstand.
I gamle dage måtte man køre op til toppen.
Det er i tre kilometers højde, så deter rarere hernede i 600 meters højde.
Hvordan ser det ud?Den skærm viser vel nattehimlen.
Ja, det er et kort over himlen.Der kan du se zenit.
Det er direkte opad. Her er teleskopet.
Det er det mål, vi ville observere.
Vi tager omkring 60 billeder,
og så får vi fire billederaf det samme udsnit af himlen.
Vi får en lille filmbestående af fire billeder.
Dermed kan vi udpege mål,der er i bevægelse.
Og I har Jordens største kameraer.
-Ikke?-Jo.
Jeg har et kamera med 12 megapixel.Hvad er jeres på?
Vores er på over en milliard pixel,
så det er meget større
end et almindeligt forbrugerkamerasom det der.
Hvad sker der i det billede?
-Er det selve pixelrækken?-Ja, lige præcis.
Det er selve det billede, vi tager.Der er 45 sekunders eksponering.
Du kan se størrelsen på selve kameraet.
Så vi...Vi får en synsvinkel på tre grader,
hvilket svarer til omkringsyv kvadratgrader af himlen.
Kameraet er sammensat
af et anlæg af otte gange otteCCD-kameraer, der kan styres herfra.
Så hvis man...Vi kan klikke på et af billederne.
-Det her.-Hvad er det?
-Er det en meteor?-Her?
Nej, det er to satellitter,som vi fangede i vores synsfelt.
Det eret tilfredsstillende arbejde, for...
...vi ønsker ikke at endesom dinosaurerne, og...
Det kan godt betale sig at holde udkig.
Selvom risikoen for at blive ramtaf et stort objekt er minimal,
så kommer der før eller siden noget stort,
og derfor holder vi udkig.
Jeg kan sove mere trygt om natten,
når jeg ved,at der altid er nogen på vagt her,
som holder øje med himmellegemermed kurs mod os. Det er skønt.
365 dage om året. Hver eneste nat.
Tusind tak, fordi I passer på os.
-Selv tak. Det er en ære for os.-Ja.
Fotografierne af nattehimlenanalyseres af professor Rob Weryk.
som forsker i planetens forsvarog kommer fra Canada.
Tænk, at du aldrig har væretved teleskopet før.
Normalt fokuserer jeg på dataanalyseog vurderer kandidaterne.
Det er rart at se teleskopet nu.
Er det som at se en bror,du aldrig har mødt før?
Ja, det er rigtigt.
De endte med at lukke op i halvanden timesidst på natten.
Vi kunne gennemgå noget dataher til morgen.
Jeg fandt seks nye potentielle objekter.
-"Vi" er "dig". Du fandt dem.-Ja. Men det er en holdindsats.
Det er mig, der gennemgår dem.
Hvad er det mest spændende objekt,du har fundet?
Det mest spændende objekt,vi har fundet, fik navnet 'Oumuamua.
Det er den første interstellare komet. Denkom fra et sted uden for vores solsystem.
Det var første gang,vi så sådan et objekt.
'Oumuamua?
'Oumuamua. Det er et hawaiiansk ord.Det betyder "første sendebud langvejsfra".
Det er en totrinsproces.
Computerprogrammet er ikke perfekt.Der skal en manuel gennemgang til.
Det er der, jeg kommer ind.
Mit primære ansvar er at gennemgåalle nattens opdagelser.
De reelle fund viser sig som enten enrække prikker eller objekter med en hale.
Er du den første, der ser det her?
Ja. Mens observatørerne indsamler data,
er jeg den første på kloden,der ser og gennemgår det.
Hvis et objekt udgør en trusselmod Jorden, er det mig, der slår alarm.
Alarmen vil øjeblikkeligt aktivere
NASAs Planetary DefenseCoordination Office.
Kun ganske få kender til dets eksistens.
Den øverste leder herer professor Kelly Fast, som er astronom.
KELLY FASTASTRONOM
Jeg har hørt dig beskriveasteroider som solsystemets skadedyr.
Hvorfor kalder du dem det?
Astronomer, der er på udkigefter andre ting end asteroider,
kigger måske på deres mål,
og pludselig kommer en asteroideså susende forbi og ødelægger billedet.
Så hvis man kigger på noget andet,er de solsystemets skadedyr.
Vi hos NASA ser sådan på dem,
at de er fantastiske for videnskabenog som mål for rumfartøjer.
Men vi holder også øje med dem,
for det er aldrig godt, når to tingoptager den samme plads samtidig.
Vi vil vide, om nogen af demkrydser Jordens kredsløb,
når Jorden er der samtidig.
Jordens atmosfære bombarderes konstantmed støv.
Vi ser stjerneskud, som bare er støv,der brænder op i atmosfæren.
Men det er, når der er større ting...Ting i asteroidestørrelse.
Jordens atmosfære er fantastisk tilat brænde ting op,
men nogle ting er for store til det.
Tjeljabinsk, 20 meter.Der var store ødelæggelser.
Tunguska i Sibirien i 1908.
Det var formentlig en asteroidepå 40 meter.
TUNGUSKA, SIBIRIEN, 1908
80 millioner træerblev væltet af nedslaget.
Men ikke så meget som et støvkorn fraasteroiden er nogensinde blevet fundet.
Hvad med forsvar? Hvad kan vi gøre,hvis sådan en stor krabat har kurs mod os?
Det bedste forsvar er at værevelforberedt. Så at finde dem først...
Man kan ikke klargøre et forsvar,før man finder dem.
Det er det første punkt på listen.
Der foretager man undersøgelseraf undergrunden.
Man kan forestille sig det sådan her:Man har Solen
og Jorden og de andre planeter,der kredser om Solen som på en racerbane.
Og så er der asteroiderne,der kredser om Solen på banen.
Det sker tit, at de er tæt på hinanden.
Vi har tit de her nær-Jords-asteroider,som passerer tæt forbi...
Med nær mener man måskeadskillige månedistancer.
Men lad os sige, det er en rigtigstor asteroide, og at tiden er knap.
I film ser man,at man prøver at sprænge dem.
Det er ikke nødvendigt.De skal bare have et resolut skub.
Man kan godt bruge et atomvåben,som det sker i nogle film.
Men i så fald ville man detonere detved siden af asteroiden,
og energien fra detonationenvil så bestråle overfladen,
og det stof,der bliver blæst af overfladen,
vil give et skub i den modsatte retning.
En mindre aggressiv metode...
ASTEROIDEN RYUGUSTØRRELSE: 1 KM
...blev benyttet af en japansk rumsondepå asteroiden Ryugu.
Hvor lille asteroiden er,
kan vi se ud fra størrelsen af skyggen,som rumsonden kaster på overfladen.
Tyngdekraften er så minimal,at selv den blideste landing
kastede store mængder sten og støvvæk fra den og ud i rummet.
Her kan vi se, hvordan meteoritter opstår.
Rumsonden er allerede på vej tilbagetil Jorden
og medbringer et enkelt gram stoffra asteroidens overflade.
Men til større prøverer Antarktis et paradis.
Det er ikke, fordi der falderflere sten ned her end andre steder.
De er mere synlige på de enorme gletsjere,der dækker næsten hele kontinentet,
som er større end USA.
Vi blev inviteret med på jagtaf en gruppe sydkoreanske forskere.
Deres forskningsstation, Jang Bogo...
JANG BOGO STATIONANTARKTIS
...ved Østantarktis' kyst,huser omkring 50 mennesker.
Sommeren på den sydlige halvkuglevarer næsten fem måneder,
og i den periode går solen aldrig ned.
Der er mere plads indenfor,end vi havde regnet med.
Få kilometer derfra tilbragte seks mændfra Scotts sidste ekspedition
en hel vinter krøbet sammen i en snehule,der var under tre meter i diameter.
De frøs og sultede i deres elendighed
og overlevede på sælkødog en ration på én kiks om dagen.
I dagbøger fra Scotts mænd
ved vi, at de drømte om festmåltider,hvor maden blev flået fra deres gafler.
Kun én mand formåede rent faktiskat spise i sin drøm,
og det hadede hans kammerater hammed rette for.
Men vi kom ikkefor at få hummer og kimchi.
Vi var ivrige efter at flyvetil polarplateauet i Antarktis' indre.
Vi vidste, at en ekspedition af lastbiler
havde forladt stationen tre uger forinden
og nærmede sig jagtmarkernefor meteoritter på den blå is.
Men først skal helikopteren opi 2000 meters højde.
Fra stationen ved kystentil kontinentets store plateau
flyver vi over gletsjeris, der vælter ned.
Forestil jer at forcere det her til fods.
Hver eneste af de skæve kampestener større end en beboelsesejendom,
og den umådelige masseflyder konstant ud mod havet.
Endelig når vi frem til plateauet.
Der er kun ganske få bjerge tilbage,og de knejser over isen som øer.
Det føltes som at træde ind i en verden,der ikke var vores planet.
Herfra begynder den overvældende ensomhed
af et vidtstrakt kontinent dækket af ismed en tykkelse på to til fire kilometer.
Ved hjælp af gps-datakendte vi karavanens position.
De ventede os.
Vi glædede os meget tilat møde Jong Ik Lee,
ekspeditionens leder.
Det var ham,der inviterede os til Antarktis,
og det føltes som at møde en gammel ven.
JONG IK LEEDET KOREANSKE POLARFORSKNINGSINSTITUT
-Jeg troede ikke, I nåede frem.-Jo, jo.
Jeg vidste ikke, om vi nåede frem.
Min drøm...
Vi havde set hans optagelserher fra området nogle få år tidligere.
Han havde fundet en stor meteorit,
og vi faldt pladask for ham,da vi så hans begejstring over fundet.
Det er videnskab, når det er allerbedst.
BILLEDER FRA DETKOREANSKE POLARFORSKNINGSINSTITUT, 2014
Okay, ned. Ned.
En anden skøn ting ved dethøjspændte meget følelsesladede øjeblik,
som filmskolernes tåbelige doktrineraldrig ville tillade...
Se nu i baggrunden. En person træder ind.
Ingen synlig motivation, dårlig timing,
med bagdelen mod kameraet.
Tilbage til nutiden.
Sammen med os ankom Jong Iks kone,Mi Jung.
Hun er selv berømt polargeolog.
Mand og hustru genforenet.
Få minutter efter ankomstenfandt vi vores første meteorit.
Den rene og skære is,der ikke er dækket af sne,
er det ideelle terræn at få øje på dem i.
Den gigantiske ismasse bevæger siglangsomt, som et transportbånd,
og blotlægger sten, der kan være faldetfor hundredtusinder af år siden.
De fleste af meteoritterne bæres medhele vejen ud til havet.
Men når gletsjeren presses opadaf en bjergkæde i dybet,
fordampet isen,så dens last efterlades på overfladen.
Hver en sten herude er en meteorit.
Se manden længst til højre.Han fandt noget.
Den heldige viste sig at være Clive.
Det virker måske opstillet,men det var virkelig ham.
Der var den! Det er din prøve!
Tillykke.
Den er stor. Dagens største.
Jeg fandt en derovre. En lille en.
Og da jeg så...
Det viste sig også senere,
at det var den største meteorit,der blev fundet hele den sæson,
og ifølge den første vurderinger det en ekstremt sjælden type.
Vi genoptog vores søgen,men én tanke kom snigende.
Der skulle gå fem måneder,før natten faldt på,
og vi kunne fortsætte til fods 5000 kmuden at møde en levende sjæl.
Er man til fods,er det den ultimative rumoplevelse.
Men vi kendte et sted, hvor vores sjælesnarere end vores fødder ville rejse.
Et sted, hvor vi kan sætte os ud overden menneskelige tilværelse.
Vores sidste rejse giktil en af de mest afsidesliggende øer
i øgruppen i Torresstrædet.
Øerne ligger mellem Australienog Ny Guinea.
Den lillebitte ø hedder Merog er beboet af omkring 400 mennesker.
Vi havde hørt om stammereligionog historier om stjerneskud,
der bærer de afdødes sjæletil et nyt liv et andet sted.
Doug Passi, en af stammens ældste,
kendte historier om sjæle, der medmeteorer blev fragtet til underverdenen.
Et af mine familiemedlemmer blev sendtaf sted af spøgelserne på en maier.
-"Maier" er en meteor?-En faldende stjerne, ja.
Og hun befandt sig faktiskpå selve den maier,
der brændte af ild.
Det var det, jeg hørte.Og de sagde, det var en sand historie.
-Og den gamle dame hed Gizou Simbolo.-Var hun i live, eller var det hendes ånd?
Hun var i live.Når en fra familien er rede til at dø...
...så kan den maier fortælle osen historie.
"Der er en, der forsvinder om nogle dage."Eller...
Eller...
"Han tager et andet sted hen."
Den faldende stjerne. Maier.Nogle gange rød, nogle gange lyseblå.
Det virker, som om døden her...
Det er ikke en begivenhed.Det er starten på en rejse.
Starten på en ny rejse i det nye liv. Ja.
De kan komme i forskellige former.
Som en fugl. Som en hund. Som et menneske.
Eller en skygge,man kan se bevæge sig på væggen.
Eller et stykke drivtømmer.
Et stykke drivtømmer på havet.
Idet vi havde et kamera med,
genoplivede øboerne en næsten glemt dans,
som ikke var blevet opførti et halvt århundrede.
Alo Tapim, en af de ældste,instruerede de unge mænd i koreografien.
Dansen handler om maier, som du sagde.
Maier er den stjerne... komet.
Og det er en helt særlig stjerne.
Kun ved særlige lejlighederviser den stjerne sig for Meriam-folket.
Folket ser stjernen,
når en af deres elskede tager afskedmed dette liv og træder ind i det næste.
Overgangen sker gennem stjernen.
Danserne bærer nair. Fakler.
Vi kalder dem nair.
Dem bærer de.
Og de symboliserer, når stjernen...
...den faldende stjerne,der giver slip på sine gløder.
Det symboliseres af de brændende grene,de bærer.
Når to brændende grene klapper...
De bliver slået sammen.
Når de to grene klapper sammen,vil gløderne...
Og det bliver fanget.
Det fortæller...Det beskriver den stjerne.
Ja. Og det er vores historie.
Tekster af: Eskil Hein