Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DE DÖDAS DAG
Mérida, på Yucatanhalvön
är nedslagsplats för den största kataklysmsom nånsin drabbat jorden.
En hel asteroid slog ner här.
Det hände för miljontals år sen,innan människan fanns
och ändå känns denna ritual med eldklotetsom ett återskapande.
De gamla mayaindianernakan förstås inte ha känt till det.
Vi vet inget om vad som i framtiden...
SIBIRIEN
...till slut kan förgöra oss.
Men det kan se ut somdetta eldklot över Sibirien,
fast mycket större.
Det som vanliga kameror spelade in
verkar som science fiction.
Besökare från andra världar
från universums mörkaste hörn har kommit.
Oräkneliga är de som ännu ska komma.
WOLFE CREEK-KRATERNVÄSTRA AUSTRALIEN
Om nånting stort händer
kommer det att lysa upp himlentill och med på dagtid.
Det ligger miljontals år fram i tiden.
Meteoriter träffar planeten hela tiden,
och de större har ändratlandskapets utseende helt.
De har också påverkat kulturerna djupt.
En gott exempel är islams kultur.
Enligt gammal tradition
skickades en sten från Gud i himlen
som en guide för Adam och Evaom platsen för ett altare.
Meteoriten landade
där den heliga staden Meckasenare byggdes.
MECKA, SAUDI-ARABIEN
Vi är nu på den muslimska världensheligaste plats.
I mitten har vi Kaba.
Inbyggd i dess östra hörna,den svarta stenen.
Den vördades redan före islamitisk tid
i minst tusen år innanprofeten Muhammed grundade islam.
Den svarta stenen är inramad i silver
och ingen får lov att analysera den
men den är med största säkerheten meteorit.
Islam är en religionmed 1,9 miljarder troende.
För pilgrimerna
är den svarta stenenden heligaste av alla reliker.
Den attraherar oräkneliga miljonerberöringar och kyssar.
Som icke-muslimer är vi inte tillåtnaatt ens beträda den heliga staden
och får alltså lita till bilder tagnamed en troendes mobiltelefon.
I de stora tysta viddernai australisk öken.
Clive Oppenheimerfrån Cambridge-universitetet,
som började resan i vår film förklarar...
Vetenskapsmännen upptäcktedenna jättegrop i marken först 1947
då man såg den från luften.
Kratern är cirka 1 km bred tvärs över.
Den kom till när en bit av en järnasteroid
stor som ett slagskepp i en fart av15 km per sekund
slog ner i marken.
Kraterväggarna runt botten här
är av urgamla stenar
som kastades ut av nedslagetoch spreds här omkring.
Meteoriten själv förångades nära på
och det blev bara fragment av den
som har hittats i den omgivande öknen.
Mönstret av det utkastade
antyder att själva stenenkom från det hållet.
Temperaturerna är så otroligt höga
att det skapas en jättelik plym av hetta
som slår upp genom atmosfärentill stratosfären
och så regnar det ner smälta meteordelaröver ett stort område.
Det blir en kolossal seismisk energi
av själva nedslaget
som vid ett jättelikt jordskalv.
Vi är mitt ute i öknen här
men tänk dig detta scenarioi en modern stadsmiljö.
Det vore fullständigt förödande.
Att träffas av en meteorithar väl aldrig hänt?
Det fanns en kvinnasom träffades av en meteorit
som slog ner genom hennes tak,
och träffade hennenär hon satt och såg på TV.
Det var Sylacauga-meteoriten.
Hon överlevdemen fick ett gigantiskt blåmärke
Trots att det är dystertoch ogästvänligt runt kratern
har det ändå alltid funnits aborigineri denna trakt.
Många av dem är idag konstnärer.
BILLILUNA KONSTCENTRUM
Som de som bor i närheten av Billiluna.
De kunde inte beskåda nedslagetför 100 000 år sedan
men det finns mer närliggande händelser
som kan ha triggat ett kulturminne.
I deras målningar hittar man oftakratern som motiv
men det går djupare än så.
Vi har träffat Katie Darkie
en av de bästa konstnärerna i byn.
Det här är väl en av dina egna bilder?
Vi tittar på den här.
Berätta vad det är vi ser på.
Det är en mycket vacker bild.
Det här är sandkullen...
...och det här är gräset.
Här finns ingen karnti.Ingen potatis.
KONSTNÄR
För länge sen berättade de gamla...
...om en mansom gick för att jaga fåglar.
Han gick i en tunnel under floden,
som vi kallar bäck.
Han kom fram på andra sidan kratern...
...och gick sen tillbaka ditdär han kom ifrån
när han jagade.
Och hur är kratern skapadi den här berättelsen?
Vad är dess ursprung?
Ja, för kartiya-människorföll det en meteorit ner här.
-Det är vår version, de vitas.-De vitas story.
Några säger att en stjärna föll ner där.
Men våra förfäder och de gamla berättar
att det var Regnbågsormensom föll ner i kratern.
Så nu har vitre olika berättelser om kratern.
Men de möts i en.
Vi tar med oss barnen.
Varje helg kommer vi ditoch tältar där ute.
Där känner vi närvaronav våra förfäder och familjen
att de vakar över oss,när vi kommer till kratern.
Det är en mycket speciell plats för oss.
Även för våra familjer.
Meteoriterna faller ner slumpmässigt.
En betydelsefull en finnsi Alsace-regionen i Frankrike.
Men här påverkade den människornas liv.Den inverkade på historien.
På avstånd ser man staden Ensisheim.
FRANKRIKE
På 1400-talet skapades detvärldshistoria här
för att det Hapsburgska kejsardömetförtjänade sin legitimitet
tack vare en sten som fallit ner.
En plakett finns där den landade.
Clive tog med sigprofessor Simon Schaffer,
en kollega från Cambridge-universitetet.
CAMBRIDGE-UNIVERSITETET
Han är historiker och en av fååterstående encyklopedier.
Vad hände egentligenden där dagen, 7 november, 1492?
Denna märkvärdiga dag,
syntes ett eldklot i sydost,åt det hållet
som rörde sig otroligt fortoch tjöt när det kom.
Sen slog det ner i detta fältvid kl. 11.30 för förmiddagen.
Det fanns bara, enligt de flesta utsagor,
bara en person på fältet då.
En herdepojke.
Han fick nog se nåt alldeles ofattbart.
Han måste ha fått se en 150-kg tung stenlanda på fältet
och åstadkomma ett stort hål.
7 november, 1492,
samtidigt som stenen slog ner
var det bara några dagar ifrånett annat viktigt landmärke:
Christopher Columbusoch hans besättning anlände
till den nya världen, i Karibien.
Det är tack vare Columbus,
som det nu växer majs på detta fält.
Detta är resultatet avutvecklat europeiskt jordbruk
av skörd som fram till dessbara odlats i Amerika.
Nedslaget av denna stenblev faktiskt så viktigt
att det finns vissa krönikor från 1492
som bara nämner Ensisheim-stenen
och utelämnar Columbus.
Den föll, kanske med gudomlig påverkan,som de trodde
mycket nära en mycket betydelsefull stad,
Ensisheim i Alsace.
Ensisheim var vid denna tidpunkt
knutpunkten för de österrikiska styrkorna
i denna del av världen.
Inom två veckor efter att stenen slog ner
ankom den österrikiske överbefälhavaren
och militäre chefen, Maximilian,till staden.
Men, varför i fridens namn,slog stenen ner här just då?
Skälet till att stenen föll härvar just för fridens skull.
För dåtidens människor
var övernaturliga händelser teckenoch meddelanden från himmelen.
Det var som ett e-mail från Gud
till Maximilians undersåtar
att hans regim var legal
att han skulle besegra fienden
och att de måste lyda hans befallning.
Varifrån får du din fascination?
Det som är fullständigt överväldigandemed meteoriter
är att de för med sigen mening, en betydelse.
De kommer, det trodde man,och sammanfaller med andra händelser.
Av kroppsdelar, grodor eller blodsom regnade ner.
Med pesten eller andra katastrofer.
Nånting som en meteorit är som en organism
ett djur, nästan, som talar till oss.
Det är en mycket kraftfulloch vältalig tanke.
Tanken att meteoriter har en avsikt,
och människans uppgift äratt uttolka vad denna avsikt är.
Simon Schaffer kunde ha fortsatt
i åtta timmar till utan att tråka ut nån.
Men vi ville se resterna avden riktiga stenen på museet i närheten.
Den känns overklig,och den sätter igång fantasin.
Stadens borgmästare välkomnade oss
här omgiven av meteoritens vänner.
Emblemet härrör frånett medeltida träsnitt.
Man ser det överallt.
Idag betyder det att tänka tillbakaoch framåt i århundraden.
Har dessa medlemmar av stenens brödraskap
en avlägsen framtid i sinnet?
Hur tänker de?
Vilka långtgående planer har de?
Tänk om den mänskliga rasenupphör att finnas till?
Vad lämnar vi kvar åt framtida astronauterfrån en främmande galax
för att visa att vi inte övergeren fallen kamrat?
Precis bredvid stenenhittar vi en installation.
"Hej, jag heter Jean,"
säger hologrammet,och hoppas att främlingen talar franska.
"Jag jobbar i gruvan.
Och så här vacker var vår jord."
"När faran för vår planetdök upp på kvällshimlen
vidtog vi åtgärder.
Vi grävde tunnlar ochbyggde skyddsrum under jord.
Vi tror att vi kan överlevaett helt decennium.
Om en eldstorm kommer
är jag säker på attmänskligheten överlever.
Men jag är ingen profet.Jag jobbar bara i gruvan."
"Jag önskar att ert besöknår ett gott mål."
OSLO, NORGE
Nästa destination ären sporthall i Oslo, Norge.
Den är så stor atten hel fotbollsplan får plats där.
Men vi är intresserade av dess tak
och av denne man, Jon Larsen,
Norges främste jazzmusiker.
Men det är som forskare
han har alla skäl att vara uppe på taket.
Hur började allt det här?Hur hittade du hit?
Jag sökte på Google Earth
och hittade det största taket av alla.
Den här sporthallen hade nog det störstai Oslo vid den tidpunkten.
Sen insåg jag...
...att små föremål måste rulla neroch samlas här
i närheten av avloppsröret.
Som vi ser finns det en massa jord här
men mitt i det hittar vikosmiska dammpartiklar.
Hur började det?
Du har ju en 40 år lång karriärsom musiker bakom dig.
Varför ger du dig upp på tak?För att fly från alla dina fans?
Nej, jag har alltid samlat på stenar,och varit intresserad av geologi.
Det har varit mitt livs hobby.
För tio år sen,när jag satt utomhus vid frukostbordet,
upptäckte jagen liten blank prick på bordet
som inte funnits där två sekunder före.
Jag tog upp den på fingret
och tack vare min bakgrundsom mineralfantast
såg jag attdet faktiskt var en liten sten.
Och vi tänkte:
"Var kom den ifrån?Kanske från rymden? Vad vet jag?"
Jag började googla och upptäckte
att det finns små, konstiga,kosmiska dammpartiklar
som kallas mikrometeoriter.
Sen började alltihop.
Du tror att det finns såna här?
Vilken typ av utrustning behöver du föratt få ihop den här smörjan?
Mitt främsta vapen är magneten här.
Jag använder mest en magnet för att...
...mikrometeorer är magnetiska.
Först lägger jag magneten i
en plastpåse, så här.
Sen funkar kroken, som en...
Det är förvånande att Jon Larsenbara med sån enkel utrustning
har hittat ett helt nytt forskningsfält.
Det här är nu provtagningsområdet.
Jag för ner den mot marken så här.
De tyngre partiklarna rullar ner ochlägger sig där det är tyngst.
Det här kan vara mikroskopiska,magnetiska partiklar.
Jag tittar på dem i mikroskop senare.
Hur stort är antalet partiklarsom landar på jorden per dag?
Har man nån siffra?
Cirka 100 ton.
Tänk er två stora lastbilar med sand,som forsar över jorden varje dag.
Det motsvarar en partikel
per år, per kvadratmeter.
Partiklarna blir som meddelanden?
De tycks haspeciella meddelanden till dig.
För mig, ja.
De är den äldsta materia som finns.
Inget har rest längre.
När jag plockar uppen mikrometeorit på fingret
har ingen mänsklig varelsenånsin rört vid nånting äldre än så.
Det är som att stirra evigheten i vitögat.
Det är som aska efter en annan generation,
tidigare generationer av döda stjärnor.
Dess historia går alltså tillbakatill Big Bang.
Det här är Jan Braly Kihle
en geolog som ska analyseraJons prover i mikroskop.
Vi älskade hans dräkt som Wyatt Earp.
Han är född i Texas.
Men han har mer i bagaget.
Han har överlevt cancer fyra gånger
två gånger meden verklig dödsdom över sig.
Han ville bidra till cancerforskningen
och medverkar nu i pionärsarbetemed nya cancerbehandlingar.
Det här är rena underjorden.
Här försöker vi görafotografisk dokumentation.
-Och detta är Jan Kihle, min vän.-Hej.
Vi har jobbat ihop i fyra år
för att åstadkomma högupplösta färgbilderav mikrometeorerna
med sån förstoring somingen annan i världen kan.
Hur mycket förstoring behövs det?
Du ser hur små partiklarna är
att det nästan är omöjligt att se dem.
Det behövs 2 000 eller helst3 000 gångers förstoring.
Originalfotot blir senen meter i diameter.
Det behöver vi.
Alla sa att det var omöjligt,
men nu har vi en helt ny sorts vetenskap.
Du minns ju den feedbackvi fick från våra kolleger.
-De skrattade sig fördärvade...-Ja då.
...och frågade:"Jaha, vad ska ni göra, sa ni?
Det vet man ju att det är omöjligt.
Ni vet ju att graden av signal mot brusär en mot en miljard.
Men visst, ha så kul!"
Blev ni sårade, den gången?
Nej då.
Det är så vetenskapen funkar.
Det har inget med känslor att göra.Bara ren nyfikenhet.
Det här är tidigare i dag.
När vi serden särskilda strukturen vet vi:
"Okej, det här är en mikrometeorit ochinget industriskräp."
Den är ganska suddig just nu.
Kan man... göra ett foto av den?
-Nej... nej.-Nej.
Men om vi...
Om vi blir för entusiastiskakommer våra hjärtslag att störa processen.
Så det går inte.
Vi får lämna rummetnär vi ska göra bilder.
Varifrån kommer de här partiklarnaöver huvud taget?
En bra fråga, men vi har inget svar.
De kommer uppenbarligen från rymden.
Somliga härrör från asteroidbältet.
Andra kan komma ur kometer.
Ändå kan de vara partiklarfrån andra galaxer, andra solsystem.
Vi vet inte ursprunget till vartenda korn.
Helt otroligt.
Varje tisdag kväll kommer Jonmed nytt material
och vi blir helt överraskade.
Som att vara barn på nytt.
Partiklarna är små och enstakai rymden också.
Några har aldrig fått bli större
för att få bygga
mindre planeter i asteroidbältet.
Det är faktiskt kosmiskt damm.Damm är kosmos valuta.
Här uppe har vien legering av järn och nickel
Här ser man början påen snygg kristallisering.
Det började med rent glas.
Nu börjar det kristallisera sigtill krysolit.
Här, på ytan finnsett tunt lager av järnsulfid.
Det liknaren sorts isig exo-planet.
Som packad snö, ja.
Med isberg som sticker upp.
Den här är nog mest intressant.
Den hade väldigt hög temperaturvid inträdet i atmosfären.
Längst fram, dvs. uppåt,
det är i färdriktningenin i jordatmosfären.
Sen, när den tappar fartskjuts den tunga metallen framåt
tack vare tröghetslagen
och blir som en metallkonlängst fram på partikeln.
Här är en typiskmed järn-nickeltopp.
Vi har nu samlat 2 500 olika prover
och inget är likt ett annat.
När man börjar
lära känna mikrometeoriternaoch det kosmiska dammet
känner man igen dem som mycket olikadet som finns i vår jords geologi.
De har genomgåtten process med hypersnabb fart,
50 gånger snabbare än en gevärskula
och temperaturer som i helvetet.
Och så blir det rymdskatter av dem.
Skönheten och det främmandesom vi just såg blir ännu konstigare.
Så här ser mönstret ut.
Om du håller i dengår jag fram till tavlan...
Mönstret som Clive visar här
är bevis på nåtsom länge ansågs otänkbart.
Det har att göra med materiai kristalliserad form
som tycktes vara helt omöjlig.
Så kallade kvasi-kristaller.
PRINCETONUNIVERSITETET
Det här är mannen somvägrade acceptera att det var omöjligt.
Det är den världsberömde kosmologenPaul Steinhardt, vid Princeton.
Till slut fann du bevis fören naturligt bildad kvasikristall,
från universum, hittad i en meteorit.
Men, vad är en kvasikristall?
En kvasikristall är en typ av materiasom ansågs omöjlig.
I hundratals år var vi övertygade om attvi hade bevisat att det var omöjligt.
Men nu vet vi attdet inte bara är möjligt,
utan att det förekom i universumför länge sen,
längre sen än vi kan tänka oss.
Men vi börjar med nåt enklare.
Kristaller följer ett noggrant mönster
som kakelplattor på ett badrumsgolv.
-Okej.-Enkla fyrkanter.
Fyrkantiga plattor passar precis.
Men med pentagoner,symmetri med femhörningar
hamnar man snabbt i bryderi.
Vi flyttar oss en liten bit.
Och...
...jag ser genast hur problemet uppstår.
Ser du vad som händer?
Vi har fått till en öppning.Nu måste göra några val.
Vi kan inte fylla de där gapen.
Jag kan lägga denantingen där eller där,
-men det kan aldrig bli...-Just det.
Atomer avskyr öppningar
så, i samma ögonblick man skapar gapmellan riktiga atomer
kommer de att börja röra sigoch kasta ut dem.
Femhörningar var strängt förbjudetför materia.
Men kvasikristaller ärännu mer komplicerade och mystiska än så.
Låt oss titta pådet kvasikristalliska mönstret först
för att fåett visuellt intryck av hur de är.
En fint exempel är det härsom du ser på bordet.
Om du kollar noga ser du att det är gjortav bara två delar, två olika former.
Det är kycklingar.
Det ser ut som ett pussel för barn
men det ligger genial matematik bakom.
Det här mönstret upptäcktesav Sir Roger Penrose på 70-talet.
Han var matematiker ochibland också kosmolog.
Det är förvånande attett kvasikristall-mönster
kan hittas i en helgedomi Isfahan, Iran.
Utan varje kunskapom underliggande matematiska principer
löste konstnärer för mer än 500 år sen
den omöjliga geometrinför femhörningssymmetri.
Så där ja.
Jag vill bara varna dig...
En varning med rätta.
Jo, nu blir det så komplicerat
att vi inte tänker plåga ermed fler detaljer.
Ett exempel, bara.
Istället för en ensam ikosaeder får vien ikosaeder som består av flera stycken.
Då sa vi: "Det är kanskeett sätt att bygga utåt
som bibehåller den här strukturen."
Men vi fick problem.
Den här modellen löste problemet.
Den motsvarar en verklig kvasikristall.
...och man kunde barabygga just en sån här...
Nu ville Steinhardthitta en i naturen.
Du hamnade till slutute i fält på Kamtjatka.
Det måste ha inspireratsav den teoretiska...
Ja. Av den här modellen.
För vad modellen faktiskt säger:
"Ja, om atomer faktiskt har kraftersom låser fast dem så här,
...har de inget val än att forma sigi den här strukturen."
Jag började genast tänka:
"Är det möjligt att naturen skapaten kvasikristall före människan?"
Där påbörjades ett decennielångtsökande efter naturliga kvasikristaller.
Till slut hittade vi en mineraleologi Florens, Luca Bindi...
FLORENS UNIVERSITET
...som i sitt museumhade ett minimalt prov på...
...ja, en komplex liten sten,
med ett litet korn av kvasikristall i.
Genom att studera detta prov
fick vi några aningar om attdet vi höll i var en meteorit.
Men för att bevisa det måste vi komma påvarifrån den lilla stenen kom
och kolla om vi kunde hitta fler proverför att bevisa vår tes.
Paul Steinhardt och Luca Bindi
startade en expeditiontill Ryssland östligaste del
i närheten av Berings sund.
Den röda markeringen visar platsendär meteoritfragmenten fanns.
Det var längs en bäcksom heter Listvenitovij
och som ingen har hört talas om.
I expeditionen ingick medlemmarur det ryska geologiska teamet
som hittade det allra första provetför tiotals år sen.
De fick ta sig igenom totalt okänd terräng
som var en nyhet för Paul Steinhardt
vars utomhuserfarenhet inskränkte sigtill gräsmattorna på universitetet.
Myriader av myggor plågade honom.
Här är han med ett myggnät för ansiktet.
Han sov oregelbundet.
Björnar uppträdde inte bara ihans mardrömmar utan på riktigt därute.
Det tunga arbetet med atthitta fragment lönade sig.
En första inspektion av fyndenverkar lovande.
Nu kunde Bindi och Steinhardtfaktiskt fira
fastän de inte riktigt kunde vetaom det fanns några kvasikristaller.
Röntgen av diffraktionsmönstretav de nya proverna
avslöjade denförbjudna femhörningssymmetrin,
beviset för att det fannskvasikristaller i meteoriten.
Kan du beskrivavad du kände när du såg det?
Jag tror att... tiden stannade uppett ögonblick den gången.
Ja, som...
Att bara se bilden sa mig direkt
att allt vi försökt göraunder de tidigare årtiondena
nu var genomfört.
Plus, vi hade bekräftatatt kvasikristallen
inte bara skapats av naturen,utan även i rymden.
CENTRUM FÖR METEORITSTUDIER
Nu lämnar vi materians mysterier bakom oss
och vänder oss mot några normalstorastenar som har fallit ner över oss.
...så att vi har klibbiga mattor här.
Arizona State Universityhyser en stor samling.
Det hämtar jorden utifrån,när vi kliver in i det rena valvet.
Men här väntar vilda historier på oss.
När vi går in
var noga med att kliva på denså att jorden lossnar från fötterna.
Okej.
Laurence Garvieär kurator, och guidar oss.
Vi har ett övertryck här inneför att bara släppa in ren luft.
-Har du fått bort jorden? Bra.-Japp.
Vi har också en övervakningskamerahela tiden. Le och vinka lite åt den.
Det som är viktigt här
är att när man är ien meteoritanläggning som den här
måste man hålla meteoriternaså rena som möjligt.
Man tänker ju på att hålla sig själv ren.
Här försöker vi hålla fettet på fingrarnaborta från proverna.
Dra på dig ett par handskar,är du snäll, jag gör det också.
Det gör vi för att jag vill visa dig
en av de märkligaste meteoriterna,som slog ner för några veckor sen,
och hamnade i Costa Rica.
Det är en meteorit,full med organiskt material.
Och det, ser du, är viktigt.
För det säger nåt om vårt tidiga solsystem
och kanske nåt omhur liv kom till i vårt solsystem.
Jag har faktiskt några prover här,i detta specialskåp.
Det är kväve i skåpen.
Här har vi alltså torrt kväve.
Och det här är viktigt.Vi för in torrt kväve i skåpet.
När jag nu öppnar hör du faktiskthur kvävet förs in i skåpet.
Och meteoriterna blir konserverade.
Vi häller inte vatten på dem, ochvi släpper inget syre på dem.
Det är det bästa sättetatt konservera dem.
Och vad är det som väser?
Det är just det som väser.
För att ge dig ett exempel...
...här är en avde mest märkliga meteoriterna.
Ser du vad den kallas?
"Hundkojan."
Låt oss nu...
Så...
en sak bara: Tappa den inte.
-Jag ska försöka. Okej.-Tappa den inte.
Den här stenen slog nerför några veckor sen i Costa Rica.
Och den föll faktiskt ner i en hundkoja
där hunden låg och sov
-Hunden tog väl ingen skada, hoppas jag.-Den missade honom med millimetrar
och fastnade i markenalldeles nära hunden.
Det som gör den så speciell,
är att det fastnadenågra hundhår på den också.
Nähä?
Och det som är så särskilt med den
är det faktum att om man luktar på den...
...känner man faktiskt avde organiska ämnen som finns där.
De är 4,5 miljarder år gamla ämnen
som bildades på en tidig planet...
...som inte längre finns
och fångades i denna sten
och bosatte sig i principi asteroidbältet i 4 miljarder år
innan den, av nåt skäl,lämnade asteroidbältet
och landade i Costa Rica
och nu finns i vårt meteoritvalv.
Vad är det för en lukt?Det är nån sorts...
Vi vet faktiskt inte,men vi tror att den...
påminner om malkulor.Nånting sånt.
Nånting som påminner om det.
Som nåt lösningsmedel eller så?
Ja, lite grann.
Jag tänker nu lägga tillbaka denom du inte vill ha den igen.
-Nej, jag...-Jo, förresten...
det röda här kommer från hundkojans tak.
Och det vita kommer från golvet.
Förstod hunden omedelbart
att den fått besök från rymden?
Det gjorde den inte, men lustigt nog,
har man tidigare använt hundari meteoritsök, på grund av lukten.
Man kan träna dem att hitta en sån lukt.
Nu lägger vi tillbaka den.
Det här är järnstenenfrån Toluca i Jiquipilco-området.
Här, testa den.
Tappa den inte på foten.Den går sönder.
Oj, jösses!
Den måste ju väga...
30-40 kilo, denna enda sten?
Är det rent järn?
Det är rent järn.Men nickelrikt järn.
-Här, nu tappar vi den inte. Såja.-Du får den.
Det märkligaste nedslagsfenomensom aldrig setts på TV
är detta material, tektiter.
Här är...Det fanns ett nedslag på jorden
som i princip smälteen stor del av jordens yta.
I det här fallet var det troligentusentals kvadratkilometer av marken.
Allt smälte omedelbart.
Chockvågen från det nedslaget
sprayade sånt här materialöver en tredjedel av jordens yta.
När hände det?
Vi tror att det rör sig om 750 000 år sen.
Det låter ju som oerhört länge sen
men ur geologisk synpunkt är det som igår.
-Det är ett väldigt ungt fenomen.-Är det glas?
Det är... Jo, det här är...Lyssna på det...
Det är bara glas,men inte utomjordiskt glas.
Detta är jorden,av vilken all denna materia har smält,
det bara smälte och sprayades över jorden.
Alltså finner man deti Sydostasien, Filippinerna
i Indonesien,hela vägen ner till Australien,
och sen ända ner till Antarktis.
Det här var alltså en gigantisk händelse.
Se på formerna.Vad tror du de berättar för oss?
De säger att detta sprayades ochsen återfick fast form i luften.
Om vi varit med när detta hände
hade det varit slutet för oss, va?
Slutet på allting.
Tänk dig... Tusentals kvadratkilometer...
och allt därunder förvandlades till glas.
Ja. Du hade suttit där med din tekopp
och blivit till glas.
Var och en av dessa stenarfrån mörkare världar därute
har en egen historia.
Genom historien har meteoriterfångat den mänskliga fantasin.
Med nåt så enkelt som ficklampani en mobiltelefon
förmedlas den mystiska skönhetenhos dessa långväga resenärer.
Det vi har här...
Vid samma centrumför meteoritstudier i Arizona
träffar vi dr Meenakshi Wadhwa,
en av de främsta forskarna på meteoriter.
...40 000 olika meteoriter.
PLANETVETENSKAP
-Inklusive ett stycke av Barbara Hepworth.-Ja, just det.
Jo, och de är en oerhörd resursför allt arbete vi gör här.
KOMMET FRÅN ANDRA VÄRLDAR
Vad tittar vi på här?
Det runda objekt som du ser
är en pytteliten...
man kan tänka sig en pytteliten droppe
som fanns där i solsystemetsallra tidigaste dagar
för ungefär sådär 4,5 miljarder år sen.
Är det innan planeterna bildats?
Ja, då fanns det bara gas och damm.
Inget annat.Inga planeter, ingen jord, inget alls.
Och de här är...
De har beskrivits somsmå droppar av eldregn
som kondenserats ur den nebulosan,
molnet av gas och damm.
Kanske på grund av nån krock
som inträffade i vårt solsystemunder dess tidigaste historia.
Vi vet ju egentligen intevarifrån dessa chockvågor kom
men vi tror att de varsåna processer som hände
andra solsystem som bildas idag.
Och vilka element finner vi där i?
Det du ser här,
det här vackra mönstret av färgat glassom du ser
är ett mineral som kallas olivin.
Och detta...När jag roterar det här...
När man får sånt här överfört ljus somgår genom dessa mineraler
blir ljuset polariserat,
och själva mineralet
släcker liksom ut ljuseti olika riktningar.
Därför ser man hur det ljusnaroch sen mörknar.
Det är som ett vackert kyrkfönsterav färgat glas.
-Jag tycker det är...-Det är fantastiskt.
Här är en skiva,
en tunn skiva av ett prov från Marssom jag först såg
precis i början av min karriärav meteoritstudier.
Jag var så fascinerad,
för den såg så bekant ut, fast den komfrån en totalt främmande värld.
Vi vet att denna sten kom från Mars,för där fanns gaser i den
med exakt samma sammansättningsom Mars atmosfär har.
Om man hettar upp en bit av den här stenen
släpper man ut gaserna och kanmäta sammansättningen av dem
och det är exakt densamma
som vi har mätt med rymdfarkosten på Mars.
-Otroligt.-Ja, det är otroligt.
Hade Carl Sagan rätt,att vi är gjorda av sånt stjärndamm?
Vi är alla stjärndamm, absolut.
Varenda beståndsdel i din kropp
har syntetiserats på andra stjärnorinnan den kom hit.
Ja, vi är alla stjärndamm.
-Till slut.-En underbar tanke.
Ja.
Det här är enda gångeni hela filmningen
då jag inte stod emot.
Jag måste få lägga mig ifrån bakom kameran.
Jag är inte från stjärndamm.Jag är från Bayern.
Ja, ochdär är man gjord av specialstoff.
Just det.
Vår resa tog oss
till alla platser där stora eldklothar slagit ner i jorden.
RAMGARH-KRATERNRAJASTAN, INDIEN
Vi ville veta om livet kommitfrån yttre rymden.
Det här är Ramgarh-kratern i Rajastan,norra Indien, fyra kilometer i diameter.
Från rymden ser man den genast
men nere på marken märker man knapptatt man är i en krater.
Här har dock hindutempel byggtssedan 900-talet.
Vi var nyfikna på omorganisk materia i meteoriter
kunde ha åstadkommit ingrediensertill liv på vår planet.
Vi sökte professor Nita Sahais expertis
som studerat övergångenfrån kemi till biologi.
Vi är i denna jättekrater
som bildats av ett meteoritnedslag.
Vi vet inte om den var kolbaserad
men vi vet attdessa kolbaserade meteoriter
innehåller olika slagav organiska molekyler.
Vilka är de viktigastenär det gäller uppbyggnaden av liv?
Egentligen har alla byggstenarsom behövs hittats i meteoriter.
GEOKEMIST
Aminosyror som bildar proteiner
lipida molekyler som utgör cellmembran
och märkligt nog ribos,som är en sockerart.
Jag tycker det är överraskande
att man hittar socker och såntsom utgör proteiner i en meteorit.
Ja, visst.
Är de av geologiskt ursprung, eller...
De är inte mineraler i den meningenatt de är organiska molekyler
och mineraler är o-organiska
men de har troligen bildats
genom interaktion av organiska molekylermed ytor av mineral.
Till exempel, på korn från rymden
liksom på ytan av själva meteoriterna.
Det är ändå ett stort steg
från dessa ingredienser till levande liv.
-Just det.-Vad behöver man, då?
Jag antar att det krävsnån sorts smältdegel att sätta det i
och en het värmekälla?
Ja, man behöver dessa enkla byggstenar
polymeriserade till längre kedjor
för de har förmåganatt vika sig och fungera.
Vad tror du om tanken på pan-spermi,
att liv har uppstått överallt i universum?
Är det möjligt att levande organismer
kunnat överleva i höga temperatureroch strålning från yttre rymden?
DNA har befunnits ganska robust.
Och det är möjligt att överleva i rymden.
Till och med en hel organismskulle kunna överleva i sporform.
Man har ju grävt djupt ner i vår planet
till och med några kilometer ner
och hittat bakterier som har levat däri förmodade miljontals år.
De överlever i en sorts törnrosasömn.
Vet du varförman byggde sina tempel just här?
Det här är ägnat Shiva, eller hur?
Det verkar för bra för att vara sant,mitt i en meteoritkrater.
Det är intressant att templetär dedikerat till Shiva och Parvati.
Det är ett tantriskt tempel,som representerar skapelsen.
Shiva är även förstörelsens gud.
I hinduisk mytologi finns det en tanke
om förstörelse och återskapande i cykler.
Då passar det attdet ligger i en meteoritkrater
där ett nedslag kan utradera liv,
men där molekylerna också kan
utgöra de första fröna till liv.
Detta bekräftadespå liknande sätt av en sadhu i närheten.
Om mänskligheten och allt livförintas av krig eller en meteorit,
kan liv återskapas här, i denna kratersjö.
Vi måste ta oss dit därdetta kolossala eldklot slog ner.
Det var en plats med ett outtalbart namn
på Yukatanhalvön i Mexiko.
MEXIKO
Platsen där vår planet drabbadesav en apokalyps bortom vår tankevärld.
Det som kom ner från rymden
hade styrkan i hundratals miljoner,kanske tusentals...
...gånger atombomben över Hiroshima.
Här finns inget som påminner om den.
Bara blytung tristess vilar över allting.
Chicxulub är en badortså gudsförgäten att man vill gråta.
Hundarna här,som all världens hundar
är bara för korkade för att förstå
att tre fjärdedelar avalla levande arter förintades
av det som inträffade här.
Dinosaurierna har bara överlevt på museum.
Deras ögon är konstgjorda.De inser ingenting.
Bara deras fotspår är på riktigt
men de visar att de vankade omkring,de flydde inte.
De förstod inte attallt var på väg att dö bort.
Denna gudsförgätna plats är i mitten av
en av de värsta geologiska katastrofernai jordens historia.
Den förändrade oåterkalleligenlivsförloppet på planeten.
För cirka 66 miljoner år sen
kom en asteroid, cirka en mil i diameter
och landade på jordenmed en fart på 20 km per sekund.
Kraften i detta nedslag var så stor
att den skapadeett 30 km djupt hål i marken.
Den krater som skapades...
sträckte sig 10 mil ut till havsoch 10 mil inåt land,
och temperaturernai skorpan från nedslaget
smälte och förångadebåde denna skorpa och själva stenen.
Det blev jordbävningar i magnituden 11.
Det är hundra gånger värreän någon historisk jordbävning.
En mega-tsunami, 100 meter höga vågor,
härjade längs strändernaav avlägsna oceaner
och ett lager av damm ochsmältdroppar och gaser
försvann upp i atmosfären.
Något av materian fick till och medflykthastighet, försvann ut i rymden.
Smältdropparna regnade neröver ett område av 3 000 km
som gnistor till eldstormar på land.
Jag älskar filmbilderna av det.
DINOSAURIERNAS SISTA DAGAR
800 km från nedslagsplatsen
är ljuset så starkt
att Alamosaurus köttverkar genomskinligt...
...och bränner in avtryck av demi skuggorna på marken.
Det brännande ljuset förstör deras ögon.
Nu ser de inte vad som ligger framför dem.
Men de känner det.
Däggdjuren klarade av det
och drog fördelar avde nya ekologiska möjligheterna.
Vi vore kanske inte här själva,homo sapiens som art,
om det inte voreför detta gigantiska nedslag.
Ingen visste att detta varen meteoritkrater förrän på 70-talet.
Gravitationsanomalier och data frånborrhål avslöjade struktur och storlek.
Det enda synliga på ytan
är en typisk ring av vattenhålsom kallas cenoter.
De är ett geologiskt eko av nedslaget.
Det finns ju inga floder eller sjöarpå Yucatanhalvön
och dessa vatten drog till sig mayafolket.
Utan dessa cenoter
skulle kulturcentret Chichén Itzáaldrig kunnat byggas.
De utvecklade en högkulturmed skriftsystem,
astronomi och monumental arkitekturför pyramider och tempel.
De byggde till och med ett observatoriuminnan det fanns teleskop.
De hittade positionerna för himlakroppar.
Deras kalender var mer exakt ännågot annat vid denna tid.
Mayafolket var djupt fascinerade avdöden och livet efter detta.
Enligt deras tro fanns detnio undervärldar och 13 himlar.
För att få se nån av undervärldarna
klättrade vi ner till botten av en cenot.
GROTTARKEOLOG
Fátima Tec Pool, grottexpert och arkeolog
tog oss ner till regngudens boning.
Denna cenotvar helt okänd tills helt nyligen.
Berätta, Fátima,hur släktskapet mellan cenoten,
grottan här ochmayafolkets religiösa ritualer såg ut?
Platsen är spännande, för att man ser
hur begreppet vatten och grottaär förbundna
och hur mayafolket använde ställetför sina ritualer.
Här inne ser man på väggarna attmayafolket gjorde pilgrimsresor hit
och passerade dessa heliga väggar.
-Kan vi gå in?-Självklart, det gör vi.
Grottorna kan sessom ingångar till undervärlden
och vi kan se hur man användede naturliga formerna på grottan,
för att rituellt deponeramänskliga kvarlevor,
kanske en förfader till en mayafamilj.
-Från vilken tid är de?-Möjligen förhistorisk.
Vi ser också portalen.
Detta tar oss ännu längre neri undervärlden.
Här är en intressant sak till...
Ett ben från ett mänskligt finger.
Fastsatt här i väggen.
Titta nära så ser du spår av aska,kanske en sorts begravningsrit
innan det hamnade i väggen.
Är det säkert för människoratt närma sig undervärlden
gudarnas boningar?
Ja, visst!
Vårt besök sammanföllmed Mexikos De dödas dag.
Mayafolket var helt besatt av döden.
Här finns ändlösa frisermed enbart döskallar.
Mérida, den centrala kyrkogården.
Allt detta äger ruminom Chicxulub-kratern.
De döda lämnar sina gravar ochär tillsammans med de levande.
PÅVENS SOMMARRESIDENS
Vi är nu i den stillsamma parken
där påvens sommarresidens,Castel Gandolfo, ligger.
Här pågår också seriös forskning.
Här finns ett astronomiskt observatoriumberömt för sin fotografiska stjärnkarta.
Alldeles intill bostaden liggerAlbano-sjön, en riktig vulkankrater.
Chefen för observatoriet är jesuiten,broder Guy Consolmagno.
BRODER GUY CONSOLMAGNO, SJPLANETFORSKARE
Han är en av de mest lärdanär det gäller meteoriter.
Broder Guy, i hjärtat avVatikanens observatorium
finns denna underbara meteoritsamling.
En historisk samling.
Jag tycker det.
Det är sånt som jag jobbat medi nästan 30 år.
Var det därför du kom hit en gång?
Jag valde inte att komma hit.
Det var under lydnadslöftet.
Jag var forskare och blev jesuit
och trodde att jag skulle undervisai nån skola, typ Georgetown.
Men jag beordrades till Rom,under lydnadslöftet
och fick äta denna hemska mat ochse denna gräsliga utsikt.
Och, jo, sen fanns deten samling med tusen meteoriter.
De visste inte att meteoriterna fanns här.
De visste inte heller att min expertisvar just meteoriter.
Det var ett sånt därgudomligt sammanträffande.
Det är fenomenalt att vi har meteoriter,
att vi har bitar från yttre rymdensom besökt oss här på jorden
och som vi vetinte har sitt ursprung på jorden,
att de, kemiskt,är byggda av helt annat material
och att de bildadesför 4,5 miljarder år sen.
Att vi har förmåga att förstå allt detta
är ett mirakel i sig själv.
Kan du tro att det är helt självklart attliv finns på andra platser i universum,
att livet på jorden kan hauppstått nån annanstans?
Kanske, jag vet inte.Jag har inte fakta.
Folk frågar mig ibland
om jag tror attdet finns liv nånstans i universum.
Det tror jag är rätt ställd fråga.
Det är en fråga om tro.Jag har inte data.
Men kommer du till mig som forskare
och säger att du vill ha förutsättningaratt söka efter liv
med ett jättebra projekt, säger jag:"Kör på, bara!"
Men om du vill studera
små gröna gubbar som kommer från ett ufo
är jag inte säker att jag håller med.
Men om de gröna gubbarna kom till jorden,skulle du döpa dem då?
Bara om de ber mig.
Broder Guy bjöd in oss attse det historiska teleskopet.
...som var ägnat att fotograferahela himlen
och göra en fotografisk atlas.
Tvärs igenom historien ochöver hela världen
har människor tänkt på himlensom nånting däruppe?
Vet inte, men det är sant.
Det finns så många språk
där orden för "skyn" och "himmelen"är de samma.
Det som jag tänker på...
Kanske nån med yrkesbakgrundkan komma på nåt bättre...
men det jag tänker,är att se på stjärnorna
ger en känsla av attvara en del av nåt större
som behövs för att möta en gud.
När du ser ett stjärnfall idag
är det nåt spännande för din forskning,eller ser du det som ett under?
Både och.
Faktiskt, eftersom jag har vetenskapenbakom mig, förundras jag ännu mer.
Det är en sak att säga:"Oj, det var ett fint stjärnfall."
Och en helt annan att säga:
"Jag vet vad som skapar det där ljuset.
Jag vet varför det har en sån färg.
Jag vet vad jag kan lära mig.
Hoppas att nån fångade det på bild,så att jag kan mäta det,
och inte bara: 'Oj vad snyggt,'
utan även: 'det här säger mig nåtom damm från en komet.'
Jorden rusar in i ett dammoln som en kometlämnat efter sig
och sen landar det,liksom snöflingor på en vindruta
och blir ljusglimtarsom träffar vår atmosfär."
Allt det bidrar till glädjen.Inget tas ifrån den.
Detta får mig att tänkapå de olika sorters kunskap
den rationella, den poetiska,den fantasistyrda och den intellektuella.
Det verkar på mig som omdu härbärgerar samma tankeprocess
för att hantera stora frågor, kosmos,
och samtidigt frågor somär intima, som själen.
Den ena klarar sig inte utan den andra.
Man kan inte ägna sig åt vetenskap...
Man vill inte forska
om man inte haren känsla av bävan och mirakel.
Man kan inte tro på en skapande Gud
utan att erfara själva skapelsen.
Vad är det annars för vits med att tro?
Jag vet att du beskrev,som student på 70-talet
att du såg West-kometen.
Då sa du: "Var det märkvärdigt?Nej, det var skrämmande."
Det skakade dig ända in i märgen, sa du.Varför då?
På himlen syntes en komet
som såg ut som vilket kometfoto som helst.
Sånt man trodde bara fanns på fotografier.
Den hörde inte dit.
Den var stor och det var hemskt.
Den fanns där igåroch vad händer nu?
Sen fattade man varför folk i antikensåg på kometer
som bärare av nånting riktigthemskt och annorlunda.
Hur skulle kyrkan reagera omNASA:s teleskop upptäckte
ett riktigt hotfullt nära-jorden-objektsom rusade mot oss?
Ärligt talat, vi skulle börja be.Vad annars?
Jag vill visa er ett utdrag ur en film
där fysisk och existentiell skräck
är precis den rysning publiken gillar.
Det är mycket välgjort.
Till skillnad mot Broder Guys böner
finns här redanpraktiska åtgärder vidtagna.
Vi är här på Pan-STARRS
det panoramiska Survey Telescopoch Rapid Respons System
på ön Maui, i Hawaii.
Bromsen är frånkopplad.
TELESKOPTEKNIKER
Håll undan, allihop.Nu tar jag ner den.
Ett av teleskopen får underhåll.
Vi kör på det, va?
-Jag försöker.-Okej.
DRIFTCENTRAL
Dr Joanna Bulgerhar fått förtroendet att...
ASTRONOMISKA INSTITUTET, HAWAII
...hålla utkik för mänsklighetens räkning.
Hennes kollega, dr Mark Willman också.
Att bara se på deras ansiktengav oss en känsla av trygghet.
ASTRONOMISKA INSTITUTET
Vi fick lov att tränga oss påunder deras nattpass.
-God kväll.-Hejsan, Clive.
-Jag hittade er här på nattpasset.-Hur går det?
-Kom och sätt dig.-Ja, sätt dig.
Ni beskyddar oss från rymdstenarsom kan ha onda avsikter.
Vi observerar ju bara, men fick stänga ner
för det blev fuktigt.
Vi är uppe i 90 % nu
och vid 85 % måste vi stänga nerför att skydda spegeln.
Vi vill inte ha nån fukt på spegeln.
Hur kommunicerar ni meddem däruppe i teleskopet?
Hm, ja... det är ju visom kontrollerar det.
Det finns ingen däruppe.Allt är fjärrstyrt numera.
Det är gammalmodigtatt köra upp till toppen.
Det är cirka 3 000 meter
och det är mycket bekvämarehär på cirka 600 meters höjd.
Vad har vi hittat, då?
Den här skärmen visar natthimlen.
Det är en karta över himlen.
Här kan du se zenit.
Det är bara rakt upp.Och här är teleskopet.
Detta är målet som vi skulle kika på.
Vi tar ut cirka 60 bilder
och så får vi fyra olika versionerav samma fläck på himlen.
Sen har vi en liten film, med fyra bilder.
Så kan vi välja ut rörliga föremålpå det viset.
Ni har världens största kamera här.
-Stämmer det?-Jo, det gör det.
Jag har en kamera med 12 megapixel.
-Tolv megapixel.-Hur är er kamera?
Vår har lite över en miljard pixlar
och är därför mycket större
än en vanlig kamera som den där.
Vad händer med den här bilden?
-Sorterar pixlarna upp sig själva?-Ja, precis.
Detta är alltså grundbilden som vi tar.
Det är en exponering på 45 sekunder.
Du ser ju storleken på själva kameran.
Så att... vi ska...Vi kan se tre grader av synfältet
vilket motsvarar sju graderav själva himlen.
Själva kameran är sammansatt
av en åtta gånger åtta-gradig delmed en CCD- halvledarutrustning.
Om man verkligen vill...Vi kan klicka på en av bilderna.
-Den här, här borta.-Åh, vad är det?
-Är det en meteor?-Här?
Nej då. De är två satellitersom vi fångat upp i vårt synfält.
Det är ett trevligt jobb, för...
...för vi vill inte gå samma vägsom dinosaurierna, och
det är värdefullt att hålla utkikefter såna här.
Oddsen för att en stor en skaslå ner här snart är ganska små.
Men förr eller senare kommer det en stor,
och vi bevakar det.
Jag sover mycket bättre på nätterna
när jag nu vet attdet alltid sitter nån här på nattskiftet,
och letar efter stora stenar på väg hit.Det är underbart.
365 dygn per år, ja.Varje natt.
Tack så hemskt mycketför att ni beskyddar oss.
-Var så god, vårt nöje.-Ja.
Fotona av natthimlenanalyseras av dr Rob Weryk...
ASTRONOMISKA INSTITUTET
...en planetförsvarsforskare från Kanada.
Tänk att det är första gångendu har kommit till teleskopen.
Ja, normalt ser jag ju på dataanalysen,och granskar kandidaterna.
Det är kul att komma och se teleskopet.
Är det som att träffa en brorsom du aldrig förr träffat?
Ja, så är det.
De öppnade faktiskt upp dem på natteni en och en halv timme.
Vi fick möjlighet attanalysera data i morse.
Jag hittade sex nya kandidater.
"Vi" - det är du, va?
Ja, det är ju ett lagarbete,
men det är jag som gör granskningen.
Vad är det mest spännande du har hittat?
Det är ett objekt vi hittadesom kallas 'Oumuamua.
Faktiskt den första interstellära kometen.
Det är en komet somkom från bortom vårt solsystem.
Det var första gången vi sågett sånt objekt.
'Oumuamua?
'Oumuamua.Det är ett hawaiianskt ord.
Det betyder"första meddelandet långt bortifrån."
Okej.
Det är en tvåstegsprocess.
Datorns mjukvara är inte helt perfektoch det krävs en del manuell granskning.
Det är där jag kommer in.
Mitt huvudsakliga ansvar är attgranska alla nattliga upptäckter.
Och saker som är verkliga
dyker upp somen serie prickar eller spår av.
Är du den förste som ser detta?
Ja. Medan observerarna samlar in data
är jag faktiskt den förste på planetensom granskar och ser det här
och om jag skickar det vidare går larmet
om det är ett objektsom utgör en fara för jorden.
Larmet skulle ögonblickligendra uppmärksamhet till sig
i NASA:s planetförsvarskoordinationsavdelning.
Bara ett fåtal människorvet om att den finns.
Planetförsvarets koordinationsavdelning
Ansvarig här är dr Kelly Fast, astronom.
Jag har hört attdu beskriver asteroider
som solsystemets ohyra.
Varför kallar du dem det?
Vissa astronomer somtittar på annat än asteroider
kanske kollar på sitt mål och
då kommer asteroider inoch fotobombar det.
Ur en synvinkel om man kollar på nåt annat
blir de som ohyra i solsystemet.
Ur vår synpunkt, på NASA,
är de fantastiska som mål för rymdskepp.
Men vi vill ju också hålla ett öga på dem
för det är inte bra om två objektförekommer på samma ställe samtidigt.
Vi vill ju veta om något av dem tänkerskära in i Jordens omloppsbana
vid nån tidpunkt då jorden är där.
Damm träffar jordatmosfären hela tiden.
Vi ser stjärnfall
som bara brinner upp i atmosfären.
Men det är när de blir större
och antar asteroidstorlek...
Jordatmosfären är jättebra påatt elda upp saker
men ibland är sakerna för storaför att det ska hända.
Cheljabinsk, 20 meter.Det blev förstörelse.
Tunguska, Sibirien, 1908.
Det var nog en 40 meter stor asteroid
TUNGUSKA, SIBIRIEN, 1908
Åttio miljoner träd jämnadesmed marken av nedslaget.
Men inte ett dammkorn avden asteroiden har hittats.
Försvaret, då? Vad kan vi göra omen sån lirare närmar sig?
Vad kan vi göra åt det?
Vårt bästa försvar är förberedelse.
Att hitta dem först...
Man vet inte hur man ska försvara siginnan man hittar dem.
Det blir vår första åtgärd.
Det händer med hjälp avmarkbaserad forskning.
Om man tänker så här:
Vi har solen,
vi har jorden och andra planetersom går runt solen
som i en tävlingsbana.
Sen har vi alla asteroider somgår runt solen i sin tävlingsbana.
Det finns alltså många tillfällendå de kan komma nära varandra.
Det händer faktiskt ofta,att vi får "närkontakt".
Det är när en asteroid kommernära jorden, som...
Och nära kan betyda många månavstånd bort.
Låt säga att den här är riktigt stor.
Om det är en mycket stor asteroidhar vi inte så mycket tid på oss.
Det finns filmer som visarhur de exploderar.
Det måste man inte göra.Men man behöver knuffa till den.
Och man kan använda kärnvapen
som man gör i några av dessa filmer.
Men tanken är att man sprängersin laddning i närheten av asteroiden
och energin från den sprängningenpåverkar ytan
och materialet som blåser bortfrån asteroiden yta
ger den en knuff åt andra hållet.
En mjukare, mindre aggressiv attityd...
ASTEROIDEN RYUGU, STORLEK 1 KM
...användes av ett japanskt teampå asteroiden Ryugu.
Storleken på asteroiden
bestäms av storleken på skuggansom sonden kastar på dess yta.
Gravitationen är så liten attden mjukaste landning
redan har slängt stora kvantiteterskräp bort från den ut i rymden.
Här kan vi se hur meteoriter skapas.
Själva sonden är på vägtillbaka till jorden
med ett enda gram, somden fått med sig från asteroiden.
För större objekt ärAntarktis rena paradiset.
Det är inte så attflera stenar faller ner här.
Men de syns på de stora glaciärernasom täcker hela kontinenten
som är större än USA.
Vi bjöds in att delta i sökandetav sydkoreanska forskare.
Deras station, som heter Jang Bogo...
ANTARKTIS
...på östra Antarktis kusthyser cirka 50 personer.
Sommar här varar i nästan 5 månader
under vilken tid solen aldrig går ner.
Där inne är det rymligare än vi trodde.
Några km bort uthärdade sex mänur Scotts sista expedition
en hel vinter, ihopkurade i en snögrottacirka 3 meter i diameter.
De svalt och frös nåt oerhört
och överlevde på sälköttoch ett kex per dag.
Av de dagböcker som Scotts män skrev
vet vi att de drömde om middagarsom rycktes bort ur munnen på dem.
Bara en manlyckades faktiskt äta i sin dröm,
och blev givetvis hatadför det, av sina kamrater.
Men vi har inte kommit hitför hummer och kimchi.
Vi längtade till att få flygatill polarplatån i kontinentens inre.
Vi visste att det fannsen landbaserad expedition med lastbilar
som lämnade vår station för tre veckor sen
och närmade sig jaktmarkernaför meteoriter på blåisen.
Först måste helikoptern stigacirka 2 000 meter.
Från stationen vid kustentill kontinentens isplatå
flyger vi över glaciärissom kastar sig ner.
Tänk er att gå denna sträcka till fots.
Var och en avdessa otillgängliga isbumlingar
är högre än ett flerfamiljshus,
och alltihop flyter sakta mot havet.
Till slut når vi platån.
Bara några bergstopparsticker upp ur isen som öar.
Det var som att kliva in i en världsom inte hör till vår planet.
Här börjar den oerhörda ensamheten
hos den enorma kontinent, täckt av issom är två till fyra km tjock.
Med hjälp av GPS visste vi varkaravanen höll hus.
De väntade oss.
Vi såg fram emot att träffa Jong Ik Lee
expeditionens ledare.
Det var han som bjudit oss till Antarktis
och det var som att möta en gammal vän.
JONG IK LEEKOREAS POLARFORSKNINGSINSTITUT
-Jag trodde inte ni skulle fixa det.-Jo, då.
Jag visste inte att vi skulle klara det...
Min dröm...
Vi hade sett film somhan tagit här i närheten för några år sen.
Han hade hittat en stor meteorit
och vi blev förtjusta i honomnär vi såg hans extas över upptäckten.
Forskning när den är som bäst.
MED TILLSTÅND AVKOREAS POLARFORSKNINGSINSITUT, 2014
Okej, lägg ner den.
En annan sak som jag gillarmed detta högeligen känslosamma ögonblick
nånting som de dumma doktrinernai filmskolan aldrig skulle godkänna.
Kolla i bakgrunden, det kommer nån.
Ingen igenkännbar motivation,felaktig tajming
kommer med baken först.
Tillbaka till nuet.
Med oss har Jong Iks fru, Mi Jung anlänt.
Hon är också en välkänd polargeolog.
Man och hustru återförenade.
Bara minuter efter vår ankomsthittade vi får första meteorit.
Den glatta, blanka isen, inte täckt av snö
är idealisk mark att hitta dem på.
Den gigantiska ismassan rör sig sakta,som på ett löpande band
och visar upp stenar som kan ha fallit nerför hundratals tusen år sen.
De flesta meteoriter försända ut till havet.
Men där glaciärerna ligger öppna uppåt aven bergsrygg djupt därnere
förångas isen ochlämnar sin last vid ytan.
Varenda sten här ute är en meteorit.
Kolla mannen till höger.Han har hittat nåt.
Den lycklige visade sig vara Clive.
Det kan se ut som fejkmen det var faktiskt han.
Det här är nåt!Det är ditt prov.
Gratulerar!
Den här är stor. Störst idag.
Jag hittade en här borta, en liten.
Och sen var jag...
Det visade sig
att detta var den största meteoritenför säsongen
och en första bedömning antydde attdet var ett högst ovanligt objekt.
Vi återtog sökandetmen en tanke kröp sig på oss.
Det skulle gå fem månaderinnan det blev kväll
och vi kunde gå här i 5 000 km tillutan att träffa en enda människa.
Det här är den ultimata upplevelsenav rymden för dem som går till fots.
Men vi kände till en plats där inte barafötterna utan också själen kunde få resa.
En plats där viöverger vår mänskliga existens.
Vår sista resa tog oss tillen av de mest avlägsna öar
i arkipelagen vid Torres sund.
Dessa öar liggermellan Australien och Nya Guinea.
Den lilla ön Mer har cirka 400 invånare.
Vi hörde talas om deras stams trogällande stjärnfall
som bär med sig de dödas själartill ett nytt liv nån annanstans.
Doug Passi, en av byns äldste...
...hade berättelser om själar som restmed meteoriter till undervärlden.
En av min familjs medlemmar skickadestill andarna med en maier.
-"Maier" är en meteor?-Ett stjärnfall, ja.
Och hon var faktiskt medpå den där maier
som brann med eld.
Jo, det har jag hört.
Och de sa att det var sant.
Den gamla damen hette Gizou Simbolo.
Levde hon eller var det hennes själ?
Hon levde, ja.
När nån i familjen är redo att dö...
...kan maier berätta det för oss:
"Nån ska gå bort om några dar." Eller...
Eller...
"Här är han och reser nån annan stans."
Stjärnan... stjärnfallet. Maier.Ibland röd. Ibland ljust blå.
Det verkar som om döden här...
Det är inte mycket att orda om.Det är början på en resa.
Början på en ny resaoch det nya livet. Ja.
De kan komma i olika skepnader.
I form av en fågel, hund eller en person.
Eller en skugga som rör sig på väggen.
Eller kanske som drivved.
En flytande träbit på havet.
Eftersom vi kom med en kamera
återuppväckte invånarnaen nästan bortglömd dans
som inte setts till härpå ett halvt sekel.
Alo Tapim, en åldermanlär de yngre koreografin.
Dansen handlar om maier, som du sa.
Maier är den där stjärnan, kometen.
Det är en speciell stjärna.
Den visar sig bara för meriam-folketvid speciella tillfällen.
Meriam-folket ser på stjärnan
när en älskad närståendelämnar detta liv för nästa.
Övergången sker med hjälp av stjärnan.
Dansarna bär på nair. Facklor.
Vi kallar dem nair.
De bär dem.
Och de anger när stjärnan,
när stjärnfallet släpper sin glöd.
Det antyds av eldfacklorna som de bär.
Och när de har två facklor, klappar de...
...slår ihop dem,
slår dem tillsammans,facklorna med glöden...
Och detta fångas.
Det berättar och beskriver stjärnan.
Och detta är vår historia.
Undertexter: Eva Söderqvist