Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Právě teď se rozhoduje o naší budoucnosti.
A proto bychom měli znát naši minulost.
MÍSTO NAROZENÍ AUGUSTA WILSONA
Bez toho, co se událo v minulosti, bychom nebyli takoví, jací jsme.
Ale dnešní lidé bohužel rychle zapomínají.
A abyste se pořádně poznali a věděli kudy kam,
musíte nejdříve znát svoji minulost.
Vítáme tu všechny regionální finalisty
Soutěže monologů Augusta Wilsona 2018!
Odkud jste přijeli? Někdo z Pittsburghu?
Pittsburgh!
Někdo ze Seattlu, Bostonu?
Co Atlanta? New York? Portland?
New Haven? Dallas? Chicago?
- Los Angeles? - Tady!
Jo!
Tuhle soutěž pořádáme už deset let.
První ročník se konal rok po smrti pana Wilsona.
BRODWAYSKÝ REŽISÉR – PLOTY
Úmrtí tohoto skvělého amerického dramatika nás těžce zasáhlo.
Záběry ze hry All Things Considered přináší Debbie Elliottová z NPR News.
Dramatik a držitel Pulitzerovy ceny August Wilson
dnes zemřel ve věku 60 let v nemocnici v Seattlu.
Potýkal se s rakovinou jater.
Proslavil se především cyklem deseti her
včetně dramat jako Ploty nebo Ma Rainey's Black Bottom.
Celý cyklus uzavřela hra Radio Golf, která byla uvedena letos v dubnu.
Wilson ve svých hrách přibližoval život Afroameričanů
v každém desetiletí 20. století.
Opakovaně se věnoval dopadům otroctví
na současnou generaci černochů v Americe.
Poselství všech jeho deseti her je jasné.
Amerika patří každému z vás.
Ať už sem vaše předky přivezla otrokářská loď
nebo vás přilákala svoboda náboženství a politického vyznání,
Amerika patří nám všem, a to se všemi patřičnými právy a výsadami.
Taková je Amerika dnes.
A vy jste moje budoucnost.
Ta soutěž dává mladým šanci vyjádřit se a to je hlavní.
Mají příležitost zažít něco, co ještě nikdy nezažili.
Jsou to silné příběhy.
Skvělé hry, které milují staří i mladí.
Mohou se v nich najít. Afroameričané obzvlášť.
August byl jedinečný v tom, že do mě opravdu viděl.
A nejen do mě,
ale i do všech mně podobných lidí.
Pro mě je múzou.
Psaní bylo jeho životem a život jeho psaním.
Vytyčil si cíl…
KOSTYMÉRKA, VDOVA PO AUGUSTU WILSONOVI
…napsat o každém desetiletí 20. století jednu hru.
Jeho hry nevycházely chronologicky.
Psal podle toho, jakou měl inspiraci.
CYKLUS STOLETÍ
Psal o běžných lidech, které dostihuje hrůzná minulost.
PRODUCENT ŠESTI WILSONOVÝCH HER
Připadáte si, jako byste to století prožili.
PRVNÍ DĚJSTVÍ
SRPEN 1911, PENZION V PITTSBURGHU
PÍŠE SE ROK 1957.
ZAČÁTEK PODZIMU 1977.
Nevěnoval se zásadním historickým událostem.
SEZNAM POSTAV
TETIČKA ESTER
Nechtěl zdramatizovat život Fredericka Douglasse.
Psal o popeláři hrajícím baseball.
O trumpetistovi, který ne a ne prorazit.
To je lidem mnohem bližší.
HEREC
August psal pro všechny. Pro celou rodinu.
Každý, kdo má matku, otce nebo sourozence si v tom najde svoje.
I ten, co má nejlepšího kámoše.
Nebo ten, co se nešťastně zamiloval. Mluvil řečí každého z nás.
SOUTĚŽ MONOLOGŮ AUGUSTA WILSONA
Tisíce studentů z dvanácti měst ztvárňují monolog z jedné z deseti Wilsonových her
a soutěží o šanci dostat se na Broadway.
O ŠEST MĚSÍCŮ DŘÍVE
ZAČÍNÁ PRVNÍ KOLO SOUTĚŽE.
ÚČASTNÍ SE HO PŘES 400 STUDENTŮ.
DVACET NEJLEPŠÍCH POSTOUPÍ DO CHICAGSKÉHO REGIONÁLNÍHO FINÁLE.
Teď máte čas na procvičování. Využijte ho.
Popadnout jen tak ženskou,
protože je milá a příjemná na dotek, to svede kde kdo.
Chlapi si akorát nadělaj děcka a pak vás pošlou k vodě.
Že prej chtěj ještě něco zažít.
Trochu úcty.
Krále Hedleyho II. rozhodně nechceš nasrat!
Odložte si a trochu si odpočiňte.
Tahle místnost je jen pro vás. Nebojte se, že byste rušili.
Loni jsem seděl tady a nevyhrál jsem.
Sednu si tamhle.
Přijela jich spousta
a budou se na vás těšit, ale zároveň z vás mít strach.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
Teď znovu dopředu a dozadu.
Desatero šlo, chytilo se devatera, devatero osmera…
Ne!
Šla Prokopka pro Prokopa:
„Pojď Prokope pro proroka.“
Šla Prokopka pro Prokopa…
Teď už vím, že čím víc na chlapovi visíte…
tím snáz vám ho nějaká jiná přebere.
A najednou je dospělá. Prej hotová ženská.
„To, že umíš před chlapem roztáhnout nohy, z tebe dospělou nedělá.“
To mám jako aportovat a vrtět ocáskem?
Černoch není žádnej čokl!
Když zazáříte…
ZAKLADATEL SOUTĚŽE
…neusněte na vavřínech.
Pokud jste odhodlaní a nepřipouštíte si porážku, držte se toho.
Víte, co se po vás chce i jak toho dosáhnout.
Připravíš je na nástup?
- Už? Dobře. - Jo.
Za mnou.
Jde se na věc!
Jsem Freedom Martin a ztvárním Bynuma z Joe Turner's Come and Gone.
To přece není jen tak. Musíš zvážit všechny okolnosti.
Nelekněte se. Tohle je výstavní síň. Mám tu spoustu památek, plakátů.
Jsem z Oklahomy, ale na střední jsem šel do Chicaga.
U nás v Broken Arrow bylo hereckých příležitostí jako šafránu.
Nacvičovali jsme Macbetha a já hrál Banqua.
V jedné scéně jsem byl celý od krve a tohle jsem měl na sobě.
Žil jsem v Oklahomě a měřil skoro dva metry.
Jasně že jsem hrál basket. Tomu se nevyhnete.
Každému stačil jeden pohled na mě a měl jasno.
Freedom, ten černoch ze třídy.
Dost často mi říkali…
Slangově mi říkali Oreo.
Jakože jsem běloch v těle černocha.
Divadlo mě chytlo někdy v sedmé třídě.
Tohle bylo mé úplně první focení.
Tehdy jsem se ucházel o roli ve Večeru tříkrálovém.
Byl to štěk o dvou replikách.
S mečem v ruce jsem říkal: „Jménem hraběte tě zatýkáme!“
Po téhle zkušenosti jsem si Shakespeara hned oblíbil.
Předtím jsem znal akorát filmové herce. Denzela Washingtona, Willa Smithe…
Netušil jsem, že se dá živit i divadlem.
Miluju Othella.
Shakespearova hra, kde je hlavní postavou černoch, a navíc má hloubku!
Nikdo to nechápal.
Trenér se vždycky divil, že spěchám z tréninku na zkoušku.
Netušil jsem, proč jsem tak…
nešťastný.
Měl jsem skvělou rodinu, nosil jsem dobré známky a hrál basket.
Byl jsem v základní sestavě.
Ale nebyl jsem to… Tohle by mi doma neprošlo.
Takováhle výzdoba.
Vyrazili by se mnou dveře.
Vidět v ženský něco víc je hotový požehnání.
Stačí pár pramínků vlasů…
ty její roztomilé tvářičky…
Vidět, co všechno ti může nabídnout.
Je to požehnání. Ale člověk se to musí naučit.
- Ten poslední… - Jo.
Nechápu, kde se to tak dobře naučil.
Vím, že to chci.
I když je to šílenství. Všechno je pro mě nové.
Jsem v novém státě, v novém městě…
na nové střední.
Ale o nic jiného nestojím.
Zasadila jsem do tebe semínko a čekala, že vykvete.
Tak ty mi chceš říct…
Uhni mu z cesty!
Jmenuji se Nia Sarfo a ztvárním Molly Cunninghamovou
z Joe Turner's Come and Gone.
Já to těm chlapům nežeru.
Tady je má beruška.
A tady mí dva další plyšáci.
Nevadí mi sdílet pokoj s mámou, ale klidně bych šla do vlastního.
Určitě by tam bylo všechno dorůžova.
Na základku jsem chodila do bělošské čtvrti.
Děcka mi sahala na vlasy
a jejich rodiče na mě zírali, jako bych sem přiletěla…
z jiné planety.
Věděla jsem, že jsem jiná.
Ale bála jsem se, že ať udělám cokoliv,
bude to hodnoceno strašně přísným metrem.
To mi nahánělo hrůzu.
V téhle skříni mám schovanou svou tabuli snů.
Mám na ní napsaná všechny svá přání a cíle.
Ale tu vám neukážu. Je jen pro vyvolené.
Hrozně jsem se styděla.
Některé dny jsem ve škole za celý den neřekla ani slovo.
Divadlo mě vždycky lákalo. Chtěla jsem si to zkusit.
V sedmé třídě jsem si zahrála Šerchána z Knihy džunglí.
Nechtějte to vidět.
Okamžitě mě to neskutečně chytlo.
Není to tady dole?
Že bych to neschovala…
Asi to mám.
Ona to našla!
Divadlo vás dokáže opravdu změnit.
Je divoká, není snad?
Ano, je.
Tak proč jsem bohem džungle?
Proč si pro ně člověk přišel sem?
Konečně jsem našla svůj hlas.
Ostatní poprvé viděli mé pravé já.
Najednou se ze mě stal úplně jiný člověk.
Ničeho jsem se nebála.
Všichni byli překvapení, že to v sobě mám.
Vlastně i já sama.
A proto nevěřím nikomu než Bohovi nade mnou
a nemiluju nikoho než svou maminku.
Děkuji.
Jednoho dne jsem přišla ze školy a najednou jsem věděla,
co chci po zbytek života dělat.
Chci stát na pódiu a hrát.
Tohle snad ani nepotřebuje komentář.
Mám svou vysněnou školu pořád na očích.
Udělám, co budu moct, aby mě přijali.
Tak mi držte palce.
Tos byla ty?
Užívám si to.
- Já taky. - Fakt? Byla jsi skvělá.
Je těžký stát tam přímo proti těm reflektorům.
Najednou ti vypadává text.
Víš, co chceš říct, ale nejde to.
Úplně mi to vypadlo.
Neplač. Neukazuj slabost. Víš, že na to máš.
Cody?
Dobrý den, jsem Cody Merridith a ztvárním roli ze hry King Hedley II.
Ten chlap mě říznul!
Říznul mě břitvou a já ztuhnul.
Codyho sólo nejde přehlídnout.
Bože můj!
Takhle to dopadá, když se den co den koušete nudou.
Pocházím z chudých poměrů.
Místo večerní pohádky výstřely. Naší čtvrti se říkalo Hnusov.
V takový čtvrti prostě žít nechceš.
Dívejte, jakej jsem kabrňák.
Na to se nedá říct křivýho slova.
Důkazy mých úspěchů!
Dopis o přijetí z National Honor Society. A tady další dopis z OneGoal.
Jsem premiant. O tom žádná.
Mám tu i vysvědčení.
Vyrůstal jsem bez otce a bráchy a ségry jsem taky moc nezajímal.
Každý ve mně okamžitě vidí sígra,
který jaktěživ nesáhne na práci,
nebo bude makat, jen aby měl na chlast nebo fet.
Ale já moc dobře vím…
proč jsem si vybral jinou cestu.
Tyhle učebnice mě stály 25 dolarů.
Všechny tyhle cvičný testy už mám dávno hotový.
Mí starší sourozenci udělali pár špatných životních rozhodnutí,
a nechci dopadnout stejně.
Musím se z jejich chyb poučit.
Tentokrát mi to neprošlo. Bohužel.
Ale mám novej plán.
Příště to bude sebeobrana.
Tentokrát si na mě nepřijdou.
Děkuji.
Nemám prostředky na to,
abych se dostal mezi hereckou špičku.
Nikdy v životě jsem nedělal žádný hlasový cvičení.
Desatero šlo, chytilo se devatera, devatero osmera.
A… osmero sedmera,
sedmero…
Ale pokud je někdo lepší než vy nebo je oproti vám jasně ve výhodě,
musíte se snažit ten náskok vymazat.
Ano. Tenhle mě vážně zaujal. Byl hrozně…
Neskutečně soustředěný.
Soustředěný a…
Dost umírněný, ale věrohodným způsobem.
- Byl uvěřitelně děsivý. - Jo, hodně uvěřitelně.
Nebyl to tradiční Hedley.
Tohle mi přišlo svým způsobem děsivější.
Ta změna energie zafungovala.
- Všimli jste si na konci? - Přesně.
- Hotovej blázen. - Jo.
Takhle dobře jsem to ještě nedal.
- Zatím. - To je dobře.
Vcítil se do té postavy tak skvěle,
jako by vyrůstal v jedné specifické chicagské čtvrti.
Tohle je naše top desítka.
Jsou seřazení podle známek.
„Nehynoucí revoluční optimismus,“ je citát
z jednoho proslovu na Juilliardu.
Herec Stephen McKinley Henderson
měl tehdy skvělý proslov.
Viděl jsem ho YouTube a hrozně mě dostal.
Říkal, že aby mladí umělci dokázali změnit svět,
musejí v sobě mít nehynoucí revoluční optimismus.
Desítka je zpravidla nedotknutelná.
Ti, co se do ní dostali,
jsou prostě tutovka.
Loni jsem postoupila do finále, ale nevyhrála.
A dala jsem si předsevzetí,
že letos už rozhodně vyhraju.
- Souhlasím s výběrem. - Jo.
Dobře. Takže nejlepší desítku máme. Teď musíme probrat ty horší.
Kde je ten kluk, co tu byl před chvílí?
- Nebyl náhodou… - Má 153?
Ne, to ne. Je někde pod 162.
To mi přijde dost zkreslené.
Asi jsem v nevýhodě.
Ale budu makat. Jako vždycky.
A nepřestanu, dokud neuznáte, že jsem stejně dobrý nebo lepší než vy.
Má nějakého učitele, nebo se přihlásil sám od sebe?
Akorát chodil šest týdnů na kurz.
Měl šest lekcí.
Takže byl takhle dobrej bez přípravy.
- Páni. - Jo.
Akorát s ním za šest týdnů nacvičili monolog.
Prakticky za šest dnů.
Podle mě má rozhodně potenciál.
Když jsem to tady na škole první den viděl…
byl jsem z toho paf.
Vyrůstal jsem v Los Angeles…
ve čtvrti, kde lidi neřeší
divadelní hry, protože je tam vlastně nikdo ani nezná.
Ale já už odmala věděl, že se chci živit hraním.
Vždycky když jsme zaslechli v rádiu, že bude nějaký casting, šli jsme tam.
Ale často to byl podvod.
Chtěli z nás akorát vytáhnout peníze.
Jenže my jsme žádné neměli.
Vyrostl jsem u televize, takže jsem chtěl být filmovým hercem.
Přišlo mi to tak nějak přirozené.
Na děcka od divadla se pohlíželo jinak.
Divadlo jsem vůbec nemusel.
Kdybyste mi tehdy řekli, že budu za rok hrát, vysmál bych se vám.
- Neumím to s hudbou. - Dobře.
- Zkusíme to. - Dobře.
Je to ten nejkrásnější zvuk na světě.
- Mar… Maria. - Maria.
Maria, Maria, Maria.
Vystupování ve škole mi úplně otevřelo oči.
Vnímal jsem to vyprávění.
Maria!
Volám nahlas a hudba zazní.
Šeptám tiše se strachem a bázní.
Dílo Augusta Wilsona jsem moc neznal, ale pár kamarádů si tuhle soutěž zkusilo.
A byli z ní…
nadšení.
Tak jsem si řekl, že to taky zkusím. Musel jsem.
Ačkoli pochopitelně nejsem Afroameričan
ani se jím nesnažím být nebo si na něj hrát,
přijde mi, že Wilson psal
pro všechny, kterým se nevěnuje…
dostatek pozornosti.
Já sám jsem Mexičan, mám hispánský původ.
Na divadelní dráhu jsem se dal,
i když pořád všude slyším, že mám minimální šanci prorazit.
To nemění nic na tom, že vím, kým chci být.
V životě nemáte moc příležitostí se projevit.
Spíš se snažíte věci skrývat.
Každý na sobě máme spoustu nálepek.
A někde hluboko pod tím vším se ukrývá vaše pravé já.
A když vám není umožněno ho ukázat a projevit se,
protože vám to někdo zakazuje, tak implodujete.
Pocházím z městečka Cherryville v Severní Karolíně.
Žije tam víc krav než lidí.
Je to spíš vesnice.
Není nad smrádek městský hromadný dopravy.
Můj biologický otec žil tady v Atlantě a vždycky říkal, že když budu žít tady,
naskytne se mi spousta příležitostí.
Tak jsem na něj dal a přidal se k Toastmasters.
Věnují se mluvení na veřejnosti. Táta chce, abych byl politik.
Tak jsem se připravoval.
A pak mi řekl, že máme na škole dramaťák
a že by mě to mohlo bavit.
Moc se mi to nezdálo. Byl jsem spíš na sport.
Tady vám ukážu svoji chytrou zkratku.
Musíte nejdřív protáhnout batoh…
a pak sebe.
A hezky přes koleje.
Nakonec jsem tomu dal šanci.
Na první hodině jsme cvičili jógu.
Byl jsem z toho paf. Co to má bejt?
Učitel mi vysvětloval, jak se musím oprostit
a stát se kýmkoliv, kým chci být.
To mě zaujalo.
Šiška spadla na štěně, štěně štěká zděšeně.
V lese straší, na mou duši! Slyšely to moje uši!
Od té doby mi hraní nedalo spát.
Neb v lásce tvé tak sladký úděl mám,
že měnit třeba s králi odmítám.
Pak jsem se dozvěděl o téhle soutěži.
„Super! To musím zkusit!“
Našel jsem si monolog, ve kterém jako bych slyšel
lidi z mého rodného městečka.
Hrozně mi sednul. Předvedl jsem ho našim
a ti řekli, že je to děs. Ptám se jich: „Vážně? Proč?“
„Protože to hraješ.“
Vůbec jsem to nechápal.
Nevěděl jsem, co mám změnit. Dělám něco špatně?
Šel jsem za svou učitelkou,
aby mi poradila, co mám dělat jinak.
A ona mi řekla, že je to skvělý.
Paráda.
Takže moji rodiče mi nemohli dát, co jsem potřeboval.
Musel jsem si jít svou cestou.
Je to síla.
Hraní zbožňuju. Hrozně mě to baví.
Jim se to nelíbilo.
Lorraine Hansberryová říkala, že umělec musí být trochu arogantní.
Něco na tom bude, protože ne každý
si věří dost na to, aby herectvím udělal díru do světa.
V Houstonu to praží.
Největším vzorem je mi máma.
Taková, jaká jsem, jsem jen díky ní a její mámě.
Dobré ráno. Děkujeme moc.
Je matka samoživitelka, ale když jsme byli mladší,
chodili jsme se ségrou a bráchou do soukromé školy.
Bylo to fajn. Máma dělala v korporátu.
Ale pak jí našli nádor.
A ona té práce radši nechala, protože doktor říkal,
že ten nádor měla zřejmě ze stresu.
Drahý otče, děkujeme.
Děkujeme ti, protože jsi nám umožnil…
Pak přišla krize.
A ona měla na krku tři děti.
Uskromnili jsme se a šli bydlet do maličkého bytečku.
Měli jsme problém dát do kupy…
pár drobných na prádelnu.
Ale ji to nikdy nezlomilo. Vždycky měla lásky na rozdávání.
Procházíte si něčím…
Když mi nemohla zaplatit taneční, vzala mě do kostela.
A tam jsem se naučila dělat piruetu.
Vždycky si nějak poradila.
- Jak se máš? - Dobře.
- Supermámo. - Ráda tě vidím.
Šla jsem na střední uměleckou školu.
Divadlo jako takové miluju už od deváté třídy.
Hraju v různých hrách a muzikálech.
Hrozně mě to uchvátilo.
Jakmile jsem se dozvěděla o téhle soutěži,
objevila jsem hru The Piano Lesson
a oblíbila jsem si postavu Berniece.
Maretha mě zaměstnává ažaž.
Mám se pořád o koho starat.
Je oporou celé rodiny
a tím mi připomíná mou vlastní mámu.
Jednou bych chtěla taky být tak silnou ženou.
Vyrůst v někoho, kdo si umí poradit a ví, co chce.
Hrozně mě to lákalo.
Všichni na tenhle svět patříme.
To je poselství Wilsonových her.
Patříš sem, zapadáš, máš tu nějakou roli. Ničeho se neboj.
Všechno je v pořádku.
STŘEDNÍ ŠKOLA, JIŽNÍ CHICAGO
UČITEL ANGLIČTINY
Dobré ráno.
Napadá tě, proč je tu kamera?
- Ne. - Pojď se mnou.
Dobré ráno.
Pojď sem.
„Blahopřejeme, že jste se kvalifikoval
do chicagského finále Soutěže monologů Augusta Wilsona.“
„Letos se soukromou hodinovou lekcí herectví zdarma.“
Takže jim dneska napíšeme a zarezervujeme ti místo…
abys mohl využít tu hodinovou lekci
a pořádně sis ten monolog nacvičil.
- Dobře. - Jsem připravenej.
Super. V lepší reakci jsme snad ani nemohli doufat.
Jsi připraven. Můžeš jít na věc.
To je šílený.
Neskutečný!
Tak co?
Dobrý. Dostal jsem se do chicagskýho finále.
Blahopřeju.
Fakt?
Jinak by sem štáb netáhli.
Místní žáci jsou
z 99 % černoši a 96 % žáků žije pod úrovní chudoby.
Dobrý den!
- Ahoj, Cody. Jak se máš? - Dobře. Mám osobního kameramana.
Oborů tu je pomálu.
Nemáme tu dramatickou ani hudební výchovu.
Nic uměleckého.
Je teprve druhým studentem, který se tam dostal bez umělecké akademie.
Nemá tu zázemí. Tohle je hodina angličtiny.
Prostě nás napadlo,
že Codyho monolog skvěle odráží
dopad reganismu a epidemie cracku v 80. letech na život v chudších čtvrtích.
Snažím se dát obrysy světu černošské Ameriky
a vytvořit prostředí,
kde vás nikdo nenechá na holičkách.
Kde když odejdete z domova, nejste na všechno sami.
Jsou vám vštěpeny základy slušného chování
a jedinečný životní styl typický pro černošské obyvatele Ameriky.
Měla jsem dojem…
jako by ten proslov byl odjakživa ve mně.
Obzvlášť kvůli slovům, která v té hře používá.
Kvůli tomu, jaký to mělo rytmus.
Bylo mi to velmi blízké.
Páni!
Úplně slyším chlápka od nás ze sámošky, co furt mele pantem.
Teď slyším svýho nevlastního tátu.
Mám vybráno. Hotovka.
Bynum si mě získal. Přišel tomu všemu na kloub.
Moc rád se vcítím do někoho, kdo má ve všem naprosto jasno.
Dialogy mi nikdy nešly.
Rozhovory černochů mi totiž nepřipadaly nijak zvlášť hodnotné.
Aby z toho bylo umění, musel jsem je přetvořit.
Ptal jsem se jednoho dramatika: „Jak jim mám dodat hloubku?“
Řekl mi: „Nijak. Stačí jim naslouchat.“
Měl jsem dojem, že jen tak chytračí.
Ale v následujících pěti šesti letech jsem začal naslouchat
a pochopil jsem, jak to myslel.
Když nasloucháte, slyšíte, co říkají.
Ale nejdřív musíte pochopit hloubku samotného sdělení.
Já se narodil se dvěma striky na kontě.
Musím bejt neustále v pozoru, abych se nevyoutoval.
TONYA: Je to i můj život, ale to ty nechápeš.
KRÁL: Tvůj život patří mně. Ty to nechápeš.
BYNUM: Poslyšte, pane Loomisi, na vás je krásně vidět,
že jste pozapomněl slova své vlastní písně.
MEMPHIS: Svoboda je těžká.
Člověk jí prostě musí nastavit záda
a doufat, že mu ta tíha nezlomí vaz.
August Wilson je pro mě blues. Bluesová hudba.
Stačí se do něj zaposlouchat.
Shakespeare je mnohem víc…
August Wilson je spíš…
Spoustu těch replik slýcháte denně doma.
Píše o nás všech.
I o mně. „Sakra, úplně slyším tetu.“
MOLLY: Já to těm chlapům nežeru. Ani Jackovi.
Jelikož se s tím dokážou ztotožnit, je pro ně snazší to ztvárnit.
Člověk občas potřebuje vidět fyzické ztělesnění vlastního snu.
Molly je taková staromódní…
Jako z té písničky:
Ta baba má šmrnc.
Znáte? To by mohla být Mollyina znělka.
Molly je fakt šmrncovní.
Pobavil mě úryvek, kde si šel vyzvednout fotky.
Nechtěli mu je vydat, i když měl účtenku.
Rozčílí se, protože má dojem, že by svět měl být jednodušší.
Když vám někdo říká, že mluví pravdu, měl by mluvit pravdu.
Musím říct, že v tomhle jsem s ním zajedno.
Kdy jste si poprvé řekl, že jste dramatik?
Když jsem napsal hru Jitney,
poslal jsem ji na národní konferenci dramatiků.
A oni mi ji vrátili.
O čem byla ta hra?
Jitney je nelegální taxík. Děj se odehrával na stanovišti taxi
v Pittsburghu v 70. letech v jedné budově, která se tehdy strhávala.
Jednu vaši hru ale přijali.
- Která to byla? - Ma Rainey's Black Bottom.
Na té konferenci, kterou jste zmiňoval, se zkoušejí nové scénáře, že?
- Ano. - Je celkem známá.
- Skvělá šance vyzkoušet, co funguje. - Přesně tak.
A jelikož mě mezi sebe přizvali, říkal jsem si, že asi vážně budu dramatik.
STARTOVACÍ LINIE AMERICKÉHO DIVADLA
Hry se tu vždy četly bez uvedení autora.
Tím bylo zaručeno, že nejste zaujatí.
Vybírali jste čistě podle příběhu.
Dramatici bývají zpravidla samotáři.
Tady se jich najednou sešlo klidně i osm, deset, dvanáct.
A všichni dobře věděli, jak těžké je podělit se o svůj příběh se zbytkem světa.
Bylo to pro ně přínosné. I sám August to tehdy nesmírně ocenil.
August se s námi podělil o šest her.
Nevydáváme žádné recenze, protože je vše teprve v zárodku.
Chceme chránit autory a jejich dílo.
Ale pravidelně sem zveme kolegy z branže.
Jeden přední kritik New York Times tehdy náš zákaz recenzí porušil
a napsal článek o novém vycházejícím talentu.
A najednou byl August profláknutý.
BUDOUCNOST DIVADLA
OBJEV MIMOŘÁDNĚ NADANÝCH DRAMATIKŮ.
WILSON MÍŘÍ DÍKY SVÉMU ZÁPALU PRO DIVADLO VYSOKO.
Cenu Tony získává hra Ploty.
Rád bych ji věnoval dceři Sakině, celé rodině a všem Troyům Maxsonům.
Držitel několika cen Drama Critics Circle, Drama Desk, Tony a dvou Pulitzerových cen
je jedním z nejuznávanějších amerických dramatiků.
Je to titán amerického dramatu.
Jeho hry se budou hrát podobně jako ty Shakespearovy po desetiletí.
Žiješ pod mou střechou, válíš se v mých peřinách,
a jíš moje jídlo, protože jsi můj syn.
Jsi moje krev, ale rád tě mít nemusím!
Vidět v ženský něco víc je hotový požehnání.
Stačí pár pramínků vlasů…
„To, že umíš před chlapem roztáhnout nohy, z tebe dospělou nedělá.“
Je ještě dítě. O životě ví kulový.
Ještě aby ne! I já se mám pořád co učit.
Augustovy postavy a hry navíc umožnily řadě herců
svými výkony povzbudit nové talenty.
1987 – CENA TONY JAMES EARL JONES, PLOTY
1992 – CENA TONY LAURENCE FISHBURNE, TWO TRAINS RUNNING
2001 – CENA TONY VIOLA DAVIS, KING HEDLEY II
2010 – CENA TONY DENZEL WASHINGTON, PLOTY
Začínající herci najednou viděli, že mohou prorazit v divadle
a předat svůj příběh lidem.
To bylo úžasný. Panebože.
- Vážně jste mě inspirovali. - To rád slyším.
To August umí. Přečtěte si všechny jeho hry.
- Jo. - Asi víte, že jich napsal deset.
Většího dramatika Amerika nepamatuje.
Nikdo jiný neměl takový úspěch. Ani Tennessee.
Nebylo tam jediné hluché místo.
Seděl jsem jak přibitý.
- To mě těší. - Mě taky.
- Soutěžíš? - Jo.
Snad se dostanu až do národního finále.
- Jakou máš postavu? - Hedleyho II.
- Hezký. - Jo.
- Mám ho rád. Takhle bych ho chtěl vidět. - Strašně upovídaná hra i monolog.
Hlavní je prožitek.
Hraj, ale ať to na tobě nepoznají.
- Chápeš? - To se mi líbí.
Musíš si v hlavě představit konec toho monologu.
Můžete to rozvést?
Jde o to, že ty víš, jak to dopadne. Víš, k čemu se chceš dostat.
A tím musíš začít.
Diváci na tobě budou viset. Mysli na to, jak to skončí.
- Mám je ve svých rukou? - Vedeš je.
Perfektní rada. Děkuju.
Teď vím, jak o tom přemýšlet. Děkuju.
- Dává to smysl? - Velkej.
Herci prožívají spoustu věcí úplně jinak.
Musíme neustále sledovat okolí.
Jsme pozorovatelé a tak trochu i zloději.
Všímáme si i těch nejmenších detailů.
Někdo třeba v reakci na jisté slovo skloní hlavu.
A vy přemýšlíte, proč to udělal.
Že by nepříjemná vzpomínka?
Traumatizující zážitek?
Nemá mě rád?
Musela jsem studovat vlastní mámu
a každou černošskou ženu, kterou jsem potkala.
V autobuse, ve vlaku, ve městě.
Sice tu jen čeká na autobus,
ale dívejte, jak divně jí tu svačinu.
Vidíte, jak se usmál?
A teď se zas neusmál!
Stačí mi přijít do Starbucks
a hned mě fascinují všichni ti různí lidé kolem.
Tady probíhá pracovní pohovor,
tamhle nepříjemný rozhovor s matkou,
Baristka je evidentně v práci za trest.
Sedím a poslouchám cizí rozhovory. Všímám si, jak lidi mluví.
Nutí vás to přemýšlet.
Všímáte si všech extrémů.
August Wilson dělal přesně to samé.
Vysedával po kavárnách, psal si poznámky
a zaznamenával, co lidé kolem něj říkají.
Zajímal mě jeho tvůrčí proces.
Prý se často zavřel, zatáhl žaluzie
a najednou k němu postavy samy přicházely a diktovaly mu repliky.
Ve hře z 80. let se věnuji problémům černochů v Americe
v návaznosti na incident z metra v Queensu.
Vytvořil jsem mužskou postavu s jizvou na obličeji.
Obvykle začínám dialogem.
Byl to bývalý vězeň a ptal se mě: „Kdes přišel k té jizvě?"
Neptal se jak, ale kde.
Jako by chtěl nasměrovat. „Kdes k ní přišel?“
Možná chtěl taky takovou.
Přišlo mi to vtipné, tak jsem ho říznul břitvou.
„Teď ji máš taky.“
Ten chlap mě říznul.
Říznul mě břitvou a já ztuhnul.
Jako by někdo najednou rozsvítil,
všechno se zastavilo a já viděl ten jeho škleb.
Mám nápad.
Chci, abys mluvil jasně a zřetelně…
a přenesl na mě, jak to cítíš.
Pernell si o zabití koledoval!
Řekl mi, že jsem osel.
„Žádnej osel, já jsem král.“
Dobrý.
Co to s tebou dělá?
- Ten chlap mě říznul. - Říznul tě!
Bum! Stalo se.
Jak mu to asi sepne v hlavě? Má čas přemýšlet?
Dochází mu to pomalu, nebo spíš rychle?
Co myslíš? Jaký to má rytmus?
Spíš to s ním otřese.
- Ano! - Vytočí se.
Jo. A co udělá potom?
Už se to s ním veze, ne?
- Dobře. Ještě jednou. - Tak jo.
A najednou…
sotva jsem to dořekl, začla mě pálit tvář.
- Dobře. - Vmžiku jsem cítil teplo a vlhko.
- Dobře. - Ten chlap mě říznul!
- Dobře. - Říznul mě břitvou a já ztuhnul.
- Jo. - No nic.
No nic. Král ještě neřekl poslední slovo!
Pořádně! Ať to slyší celý svět!
- Celý svět. - No nic.
Král ještě neřekl poslední slovo!
- Cože? - Král ještě neřekl poslední slovo!
Doufám, že do New Yorku postoupím. Ještě jsem neletěl letadlem.
Snad se konečně dočkám a poletím.
Chci hrozně moc vyhrát. Chci všem dokázat, že na to mám.
Ač jsem jistojistě věděl, že se chci divadlu věnovat,
nebylo snadný si za tím stát.
Protože jsem věděl…
že se čtyři roky pořádně neuvidím s tátou a bráchou.
Do prostoru.
Dobře. Hlavu dolů. Můžem?
Proto jsem tak netrpělivý.
Ať to dopadne, jak chce, musí to být brzo, abych věděl, že to nebylo pro nic za nic.
Že to za to stálo.
Chci strašně moc vyhrát.
Chci vystupovat na Broadwayi a něco dokázat.
Já to tak mám vždycky. Když si něco umanu, jdu si za tím.
Prostě chci…
víc.
Mým biologickým rodičům se má herecká kariéra nikdy nepozdávala.
Nevnímají to jako nějaký úspěch.
Proto jsem se musel odstěhovat.
Zřekli se mě.
To jeho žena ho přivádí k nepříčetnosti.
Možná chci uspět i proto, že mě od toho odrazovali.
Ale hlavně proto, že po tom ze srdce toužím.
Miluju to.
- Jak ti je? - Dobře.
- A pocity? - Těžko říct.
Bojíš se, nebo jsi až moc v klidu?
Bojím se. Bojím se všeho.
Vystupování na jevišti je neskutečně vzrušující.
Držím si palce. Celá má rodina mi drží palce.
Jdu si za svým.
Chci hrát. Chci ovlivnit ostatní a inspirovat je.
Všechny ty zkušenosti, které získávám,
mě obohacují jako člověka i jako umělce.
Sama pocházím z chudých poměrů.
Vyrůstala jsem v jediné černošské rodině
v Central Falls a přišlo mi, že jsem všem ukradená.
Žila jsem v dysfunkci.
A herectví dalo mému životu smysl.
V podstatě mě spasilo.
Spasilo mě.
REGIONÁLNÍ FINÁLE
DVACET NEJLEPŠÍCH STUDENTŮ Z KAŽDÉHO MĚSTA
SOUTĚŽÍ O DVĚ MÍSTA V NÁRODNÍM FINÁLE NA BROADWAYI.
Ty jo!
Stojím tu tu jako kůl v plotě.
Ale škole ostudu neudělám.
Ty kráso!
Malý to tu není.
Nezapomeňte, že vy předáváte něco jim.
Je to jedinečná příležitost.
- Den co den jsme lepší. - Den co den jsme lepší.
- Až budeme nejlepší. Nejlepší. - Až budeme nejlepší. Nejlepší.
- Amen. - Amen.
Raz, dva, tři!
August Wilson!
Pane, modlím se, abys nás zbavil všech úzkostí
a mohli jsme si dnešek naplno užít.
- Amen. - Amen.
Maminka na tebe dohlídne.
- Utlum tu hubu. - Utlum tu hubu.
Utlum tu hubu a kup tu kupu hub.
Show začíná!
Vítejte na Soutěži monologů Augusta Wilsona 2018.
Dnes oslavujeme dílo Augusta Wilsona.
Tito studenti ztvárňují role z jeho her
způsobem, který odráží jejich vnímání jednotlivých postav.
Chceš obejmout?
- Ano. Mám trému. - To nic.
Je tu na mě strašně moc lidí.
Poprosím vás o velký potlesk pro všechny naše studenty.
Ty krávo, to je řev.
A dva ze tří dnešních vítězů
vystoupí na broadwayském jevišti Augusta Wilsona…
…v národním finále Soutěže monologů Augusta Wilsona v New Yorku.
Připraveni?
Právě přichází 21 účastníků
chicagského finále Soutěže monologů Augusta Wilsona 2018.
Pojďte sem.
Jako první se vám představí Freedom.
Jsem Freedom Martin a ztvárním Bynuma z Joe Turner's Come and Gone.
A ty mi tu tvrdíš, že ženská bez chlapa je k ničemu?
Ale ty beze mě ne, viď?
Ty mě můžeš v klidu opustit a bejt bez ženský.
A pořád budeš chlap.
Vidět v ženský něco víc je hotový požehnání.
Stačí pár pramínků vlasů…
ty její roztomilé tvářičky…
Vidět, co všechno ti může nabídnout.
Bylo v ní devět bělochů a tři bělošky.
Všichni se shodli. Ani se na mě nepodívali.
A to jsem jim říkal, ať si tu jizvu prohlídnou.
Ukažte mi jedinýho, kterej by byl co k čemu.
Chlapi si akorát nadělaj děcka
a pak vás pošlou k vodě a starejte se.
Vtom přiběhnul její starej
a vytáhnul na Ploužáka kudlu.
Byla velká jak kráva.
Doktoři mě dávali do kupy čtyři hodiny.
Sto dvanáct stehů!
No nic.
Král ještě neřekl poslední slovo!
Děkuji.
Prosíme diváky, aby neodcházeli, dokud se naši porotci nerozhodnou.
Byl skvělej.
To teda. Pěkně to vystřihnul.
Rozhodně. Byl úžasnej.
Tento program se snaží dostat dílo Augusta Wilsona na veřejné školy.
Shakespeara už čtou. Proč by nemohli číst Augusta Wilsona, že?
Pojďme nejdřív rozseknout první a druhé místo.
Chci vám věnovat
sbírku deseti her Augusta Wilsona,
aby si mohli vaši studenti jeho dílo kdykoliv přečíst.
S touhle dvojkou souhlasím.
- Připraveni? - Jo!
Druhý v pořadí vyrazí do New Yorku a obdrží výhru ve výši 250 dolarů…
Gerardo Navarro!
A naším absolutním vítězem je…
Aaron Guy!
Vítězem chicagského regionálního finále
Soutěže monologů Augusta Wilsona 2018 je…
Nia Sarfo.
Moje holka!
GERARDO OBSADIL 2. MÍSTO V LOS ANGELES.
NIA ZVÍTĚZILA V CHICAGU.
CALLIE V DALLASU.
Byla jsem z toho paf. Snad neudělali chybu.
Doufám, že se nespletli a fakt jsem vyhrála.
AARON ZVÍTĚZIL V ATLANTĚ.
Naši nikdy nečekali, že bych vyhrál.
Říkám jim: „Tak si představte, že jsem vyhrál.“
„Už mi věříte, že jsem herec, nebo vám to pořád nestačí?“
Chvíli mlčeli a pak řekli:
„To musí být nějaký omyl. Měl jsi kliku.“
Nedali si říct.
Prostě jsem měl kliku.
Nia si to vítězství stoprocentně zasloužila.
Ale stejně to zamrzí.
Díky každé účasti v téhle soutěži líp poznávám sám sebe.
Vždycky jsem měl pocit, že se z nějakého důvodu…
s ostatními černochy těžko ztotožňuji.
August Wilson v podstatě tvrdil,
že ač jsme každý jiný, jsme ze stejného těsta.
To změnilo můj pohled na svět.
Díky tomu jsem se poprvé cítil dobře ve své vlastní kůži.
Ulevilo se mi.
Hrozně se mi ulevilo.
Tak zase za rok?
Přesně tak.
Všem se mé vystoupení líbilo, ale mohlo být lepší.
Byla tam spousta talentů. To bylo vidět.
Byli pečlivě připravení…
Bylo vidět, kolik do toho vložili úsilí.
Plus to nadání. Síla.
Nešlo jen o přirozený talent.
O sobě často slýchám, že jsem přirozený talent.
Ale to nestačí.
O nedochucené jídlo nikdo nestojí.
Jak přijmout neúspěch?
Můžete to z fleku vzdát,
nebo si půjdete dál za svým a budete na sobě makat.
Znám spoustu lidí, co sešli z cesty.
Třeba můj bratr.
Letos v říjnu zemřel.
Bylo to kvůli násilí, které od nás lidi přirozeně očekávají.
August Wilson ve mně upevnil můj afroamerický původ a za to jsem rád.
Někdy je to fakt těžký.
Občas něco nevyjde podle plánu. Stane se něco nečekanýho.
A já jsem rád, že vyobrazil černochy,
kteří i se špatně rozdanými kartami pátrají po své identitě.
Za to jsem mu moc vděčný.
O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI
VSTUP PRO VIP HOSTY
GERARDOVA OSLAVA
Dnes slavím sedmnáctiny.
Táta postavil vzadu malé pódium,
takže nás čeká pár hudebních vystoupení a monologů.
Tady spím já.
A tady mí dva bratři.
Už se těším na vlastní pokoj.
Ale to zatím nehrozí.
Tady mám sbaleno do New Yorku.
Tuhle bundu jsme našli ve skříni u babičky.
Je po dědovi, který před pár lety zemřel.
Měli jsme ho moc rádi.
To je on.
- Všechno nejlepší. - Děkuju.
Děkuju.
Něco od strýčka Poncha.
Na mě pořád nemáš.
Placka krále Hedleyho.
Tu si s sebou vezmu na jeviště.
Jako regionální finalisti jsme dostali placku se společnou fotkou.
Napadlo mě, že by bylo super mít je obě v kapsách tady na prsou.
Krále Hedleyho a ostatní regionální finalisty.
Takhle tam budou všichni se mnou.
Strašně mě inspirovali.
Dědu s sebou beru taky.
I díky němu jsem tím, kým jsem.
Takže si ho musím sbalit do kufru.
Měl by určitě radost, že jsem postoupil do New Yorku.
Jsme tady!
Pořád tomu nemůžu uvěřit.
Je to neskutečný.
Konečně to vidím naživo.
Bože můj!
Bože můj, já snad omdlím.
- Dobrý den. - Jak je?
- Můžu vám pomoct? - Díky.
Má newyorský přízvuk. To je super!
Pokud nebudete po večerce na pokoji, v soutěži končíte…
- A to nechceme. - Přesně tak.
Můžu se vás zeptat, jaký monology děláte?
Renu z Jitney.
Willieho z The Piano Lesson.
Cutlera z Ma Rainey's Black Bottom.
Večer uvidíte hru Once On This Island.
Potkáte se s Hailey Kilgoreovou,
která se taky účastnila téhle soutěže.
Nevyhrála, ale přesto teď vystupuje.
Těším se na Broadway. Na všechna ta představení.
Chci vidět Children of a Lesser God.
Já taky. Promiň, že na tebe sahám.
- Mám radost. - Já objímání rád.
Já taky.
- Jsem objímací typ. - Já to miluju!
Chtěla bych jen poděkovat vám
i všem ostatním, kteří tuhle soutěž pořádají.
Jak už jsem říkala svým učitelům,
nikdy bych nečekala, že holka z chudé části Bostonu jako já
dostane šanci vystoupit na Broadwayi. Děkuju vám za to.
My děkujeme.
Hlavně buďte autentičtí.
Já jsem kluk z venkova z Tallahassee na Floridě.
A čím jistější si jsem svým původem, tím spíš budu žít život, jaký chci.
Musíte říct: „Já jsem ze Seattlu a nestydím se za to.“
Buďte sami sebou. To bohatě stačí.
Když vás vidím, chce se mi plakat.
Tuhle soutěž jsme se rozhodli založit,
když náš dobrý přítel umíral.
Zbývalo mu pět měsíců života. A nakonec zemřel.
Ale všechno, co jako člověk a umělec měl,
dal Americe.
A o tom celý náš projekt je. Jsem moc rád, že tu jste.
Nestraňte se ostatních. Seznamujte se.
Užijte si společně strávený čas, užijte si seznamování,
užijte si všechno to povídání.
Bavte se o Augustu Wilsonovi, o životě.
Užijte si to!
Nakupování v New Yorku je oproti Chicagu hrozně elegantní.
Je slavnější, ale Kourtney je lepší. I když třeba Khloé…
Khloé je má oblíbenkyně.
- Bylo to skvělý. - Výborný.
Nechcete se na něco zeptat? Přijde mi to hrozně formální.
Jaký monolog jsi dělala ty?
Poprvé jsem skončila v regionálním kole a podruhé postoupila.
Poprvé Ma Rainey z Ma Rainey's Black Bottom
A podruhé Rose z Plotů.
- Kolik ti je let? - Devatenáct.
Co bys poradila začínajícím mladým hercům, jako jsme my?
Buďte sami sebou a nic si nenalhávejte.
Nikým jiným být nemůžete.
Klobouk dolů, že jste si mákli a dostali se až sem.
Jste skvělí!
Užijte si to. Zlomte vaz!
Koho sis vybral ty?
- Krále Hedleyho. - Hedleyho?
- To je hodně složitá postava. - Je.
JEDEN DEN DO FINÁLE
Vítejte. Blahopřeji vám, že jste se dostali na Broadway.
Jste tady.
Hrávali jsme tu Augustovu hru King Hedley II.,
a když onemocněl, rozhodli jsme se, že po něm tohle divadlo pojmenujeme.
Proto ten neonový podpis nad vchodem.
Také jsme přemýšleli, jak tady nejlépe uctít jeho památku.
A tak vznikla místnost, ve které právě sedíte.
Vzdáváme tu hold všem jeho deseti hrám.
Klidně se projděte a prohlédněte si všechny ty upomínkové předměty.
- Není to Whoopi Goldbergová? - Jo, je to ona.
Účastníci téhle soutěže
bývají často zaskočeni tím, že něco takového existuje.
Netuší…
že někdo psal o pro ně důležitých věcech jim blízkým jazykem.
Pro spoustu z nich je to historie.
DĚDICTVÍ JEDNÉ AMERICKÉ RODINY
Dnešní puberťáci nevyrůstají
ve světě Ma Rainey's Black Bottom nebo Joe Turner's Come and Gone.
Ale ty problémy jsou nadčasové.
August se věnoval hromadnému věznění černošských mužů a žen,
policejní brutalitě,
problémům obyčejných lidí, kteří se snaží ze všech sil přežívat
navzdory výrazné rasové nesnášenlivosti.
Tu hru napsal před mnoha lety, ale děje se to pořád,
takže je třeba něco změnit.
Skvěle vystihuje, jaké je to být ženou.
Být odstrkována, znevažována,
utišována a utlačována je už dlouhou dobu na denním pořádku.
Jakožto černošská žena…
musíte bojovat, jen aby vás někdo zaregistroval
a začal brát vážně.
Rozhodně se víc nadřete.
Čím víc se věci mění, tím víc zůstávají stejné.
Když nějaký dramatik napíše o každém desetiletí 20. století hru,
rozhodně vám chce předat něco z historie.
A pokud ti študáci zjistí, že hlas…
teenagerů z dvacátých, třicátých nebo čtyřicátých let…
jim má i dnes co říct, začnou mnohem lépe chápat…
jakousi nadčasovost lidského bytí.
Pokud totiž porozumíte sami sobě,
máte větší šanci naplnit své poslání.
Je to o nezdolnosti lidského ducha
navzdory všem problémům černochů v Americe.
Být schopen zazpívat si svou vnitřní píseň
a věci raději vstřebávat, než se jimi nechat zlomit.
- Jak má člověk najít svou vnitřní píseň? - Podle mě ji už máme v sobě.
Musíme si to jen uvědomit a naučit se ji zpívat.
FINÁLOVÝ DEN SOUTĚŽE
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
Nějak mi pořád nedochází, že je to už dneska večer.
Takže mám to „teď“ vynechat?
- Ano. - Dobře.
Musíš být přesná.
- Chápu. - Dobře.
Řekla jsi: „Teď už vím, že čím víc na něm visíte.“
- „Na chlapovi.“ - Jasně.
To, co chceš předat publiku, mi určitě dokážeš předat,
aniž bys narušil rytmus věty.
- Zvládneš to? - Jo.
Vystupujete na Broadwayi!
VYHRAZENO PRO POROTCE
NA MANHATTANU SE PÍŠÍ DĚJINY
Vítám vás u finále desátého ročníku Soutěže monologů Augusta Wilsona.
Ano, už desátý ročník!
Tady přijde krátké odmlčení, kdy počkáte v zástupu, než vás vyšleme.
Jsme nesmírně hrdí, že se finále odehrává právě tady,
v Divadle Augusta Wilsona na Broadwayi.
Dnes budeme hodnotit vcítění do postavy,
soustředěnost, zápal, porozumění textu
a přesnost jeho interpretace.
Dámy a pánové…
prosím potlesk pro letošní finalisty…
Soutěže monologů Augusta Wilsona!
Tady je máte!
Jdeme na to.
Dobrá.
Naším prvním bojovníkem je Callie Holleyová.
Do toho, Holly!
Avery, já žádnou svatbu nechci.
Ještě nemelu z posledního.
Jsem pořád silná ženská.
A Maretha mě zaměstnává ažaž.
Mám se o koho starat a pečovat.
A ty mi tu tvrdíš, že ženská bez chlapa je k ničemu?
Ale ty se beze mě obejdeš, viď?
Ty mě můžeš v klidu opustit a bejt bez ženský.
A pořád budeš chlap.
To je normální.
Tebe se nikdo nezeptá:
„Ty, Avery, která tě teď bude milovat?“
To je přece normální.
Ale o Berniece se budou všichni bát.
Jak si teď chudinka sama poradí?
Jak zvládne sama vychovat dítě?
Co si asi ta chuděra počne?
Jak může takhle vůbec žít?
Na Berniece budou mít všichni spoustu otázek.
Celej život furt poslouchám, že ženská bez chlapa není žádná ženská.
Vím, jak ses tvářil na pohřbu své matky.
Jak jsi tam v tichosti stál a tvářil se jak kakabus.
A ty mi tu teď vyčítáš,
že jsem neposlal pana Randa do háje?
A víš proč?
Já ti to povím.
Protože musím uživit tu tvou černou tlamu.
Walter Kelly mi vyhrnul šaty a zajel rukou až do rozkroku.
Okřikla jsem ho, a on se mi vysmál.
Pili jsme spolu lahváče.
Tak jsem tu flašku rozbila,
pořezala se, ale pak jsem mu ji dala hezky ke krku.
Řekla jsem mu, ať ochutná mou krev,
protože jestli ze mě nesundá pracky, smlsnu si na tý jeho.
V malým městečku Bolingbroke, skoro dvě stě kiláků od Maconu,
pořádali taneční soutěž v ploužáku o dvacet babek.
Ploužák najednou slezl z jeviště…
na taneční parket…
popadnul jednu chudinku ženskou a nalepil se na ni jak smůla.
Jak kemr na židli.
Ta baba si to užívala, až řvala.
Všichni všeho nechali a zírali na ně.
Vtom přiběhnul její starej
a vytáhnul na Ploužáka kudlu.
Byla velká jak kráva. Vzpomínáš, Ploužáku?
Lidi utíkali z parketu.
Zalejzali pod stoly, aby taky jednu neschytali.
Pak se Ploužák na toho chlapa podíval a povídá:
„Pane, když chvilku počkáte, ještě mi poděkujete.
Pomáhám vaší paní vyhrát deset babek, aby vám mohla koupit zlatý hodinky.“
Dělá mi manažera už šest let.
Ale že se ke mně hlásí, co?
Domů si mě pozval, jen abych zazpívala jeho přátelům.
Když jste barevný a vyděláte jim pár drobnejch,
tak se k vám hlásej.
Ale jinak jste pro ně obyčejnej póvl.
Nechci vychovat dítě, který se pak nechá zabít.
Protože se zaplete s kamarádama.
Nebo dokonce s policajtama.
Proč mám na svět přivést někoho, kdo si neváží vlastního života?
Já se nemám za co omlouvat.
To oni by měli.
Já dělám vždycky, co je správný.
Vždycky.
Jinak to ani neumím.
Někomu se to možná nelíbí, ale já vím, co je správný pro mě.
Dokud budu naživu,
budu dělat, co je správný pro mě. Mám se za to omlouvat?
Mrzí mě, že jsem zabil Pernella? Ani trochu.
Ten chlap si to zasloužil. Pořezal mi obličej.
U soudu jsem řek, že jsem nevinnej.
Měli mě za blázna.
Ten zmrd mě ale pořezal!
Jasně že jsem ho zabil. To dá přece rozum.
Mě nezajímaj nějaký zákony.
Zákony jsou na tohle krátký. To ví každej.
Chtěj, abych šel bručet. Co trocha pochopení?
Když běloch odkrágluje zloděje, co mu krade telku, taky to nechaj plavat.
Tohle zákony chápou.
Ještě ho za to poplácaj po zádech.
Chápete mě?
Podle poroty jsem vinen.
Všichni do jednoho se shodli.
Devět bělochů a tři bělošky. Všichni byli zajedno.
Ani se na mě nepodívali.
A to jsem jim říkal, ať si tu jizvu prohlídnou.
Šel jsem k nim, aby ji viděli, ale soudci se to nelíbilo.
Seběhlo se na mě šest chlapů, že prej jsem porotce napadnul.
Jen jsem jim chtěl ukázat svou jizvu.
Hned vzali do zaječích!
Pro jistotu mě zavřeli na samotku,
že prej jsem vzpurnej.
Já to těm chlapům nežeru.
Ani Jackovi.
Dělaj si, co se jim zlíbí.
Bavíte je…
dokud vás nemaj jistou.
A jak je ruka v rukávu, už koukaj po jiný.
Nějaká Molly je jim ukradená.
Jeden jako druhej.
Ukažte mi jedinýho, kterej by byl co k čemu.
Chlapi si akorát nadělaj děcka…
a pak vás pošlou k vodě a starejte se.
Že prej chtěj ještě něco zažít.
Já si žádný děcko udělat nenechám.
Máma mě naučila pár fíglů.
Molly Cunninghamová o žádný děcko nestojí.
Jednou jsem měla chlapa, co vypadal slibně.
Najednou přijdu domů a on si balí kufry.
Prej že vždycky přijde čas, kdy je načase říct si sbohem.
Že se prý třeba zase někdy ukáže.
Dívala jsem se z okna,
jak táhne ten kufr na nádraží.
Až se ukáže, já už tady dávno nebudu.
Teď už vím,
že čím víc na chlapovi visíte,
tím snáz vám ho nějaká jiná přebere.
Molly už se poučila.
A proto nevěřím nikomu než Bohovi nade mnou
a nemiluju nikoho než svou maminku.
Děkuji.
Tahle omladina vykračuje po posvátné půdě.
August obětoval…
těm slovům na papíře život.
Rakovinu mu diagnostikovali v roce 2005.
Když máte tak těžkou nemoc, stojíte před těžkým rozhodnutím,
zda si život ještě prodloužíte,
nebo odmítnete léky a chemoterapie
a budete plně při smyslech, ale se vší tou bolestí.
On si vybral to druhé.
V té době spolu se svým asistentem
neúnavně pracoval na dokončení hry Radio Golf.
A povedlo se.
Jen tak tak.
DIVADELNÍ POET VŠECH ČERNOCHŮ ZESNUL VE VĚKU 60 LET
Když se některý z těch mladých herců začte do jeho her,
skoro jako by po něm převzal pomyslnou štafetu.
Dostává do povědomí další generace
myšlenky a příběhy, které August vytvořil.
Každý dostanete tenhle box jeho deseti her.
Pokud neznáte tu kulturu a nejste součástí dané komunity,
musíte se o to víc snažit
vcítit do kůže někoho úplně jiného, což je velmi hluboký emocionální zážitek.
Zažíváte to skrze osoby, které milujete a kterým důvěřujete.
To je podle mě nesmírně cenná zkušenost,
která napomáhá lepším mezikulturním vztahům.
Díky Augustovým postavám může dnešní mládež najít svůj hlas.
Nejde o to, aby se z nich všech stali herci a režiséři.
Jen musí zjistit, že mohou být, kýmkoliv se jim zachce.
Mohou dělat, co se jim zachce.
Možné je všechno, ne?
Máme tu doktory, právníky, herce…
Podle mě není hlavní, kdo z nich vyhraje, ale že si to zkusí.
Už jen postavit se na jeviště
a odříkat monolog chce pořádnou kuráž.
Určitě se mezi nimi najdou tací,
kteří se postavili na jeviště, i když třeba vůbec nechtějí být herci.
Prostě jim jen slova Augusta Wilsona
zásadně otevřela oči a změnila pohled na život.
Uzdravila jejich duše.
Zároveň se tím zrodí spousta nových umělců.
Lidí, kteří si najednou uvědomili, že se hraním chtějí živit.
Dnešní svět nesmírně potřebuje špetku soucitu.
Je obdivuhodné, že se chtějí stát umělci.
Porotci se mi svěřili,
že to pro ně bylo nejtěžší rozhodnutí za celých těch deset let.
Dobře.
Třetí místo…
a 1 000 dolarů získává…
Teslyne Junior.
Druhé místo a 2 000 dolarů…
Nia Sarfo.
První místo a 3 000 dolarů…
Gerardo Navarro.
Děkujeme, že jste přišli a na viděnou za rok!
Fantazie!
Jsem tak šťastná.
- Je to super. - Jo.
Za tuhle zkušenost jsem nesmírně vděčná.
Rozhodně to bylo o cestě, ne o jejím cíli.
Pořád mám o čem přemýšlet.
Ale dokázala jsem si, že dokážu velké věci.
Když v sobě máte dost kuráže,
dokážete takřka cokoliv.
Když jste zvyklí vyjít s málem, vždycky chcete víc, jste hladoví.
A já si byl vždycky jistý, že mám na víc.
Věděl jsem, že na mě něco čeká.
Díky jeho příběhům jsem se mnohem lépe poznala.
Vím toho mnohem víc o svých předcích.
Vyvinula jsem se jakožto Afroameričanka i jako divadelní umělkyně.
Mnohem víc si uvědomuji, kdo jsem a co mohu nabídnout.
Hrozně mi to dalo.
August mi dal šanci poprvé se konečně pořádně ukázat světu.
Teď už vím…
že za to stojím.
Stojím za vidění.
Vítězství jsem samozřejmě nečekal.
Ale dost to vypovídá o jeho díle.
Patří všem a nejvíc osloví ty, kteří nejsou tolik na očích.
S kamarády si často stěžujeme, že se některé problémy vůbec neřeší.
Ale možná to máme změnit my.
Musíme to změnit.
Naší prací je ukázat jim, že nám jde o jejich budoucnost.
Musíme je ze všech sil podporovat,
vyzdvihnout je a dát jim šanci se o to poprat.
Na špici není místo pro všechny.
A co to ta špice vůbec je?
Hlavní je vidět v tom všem smysl.
TETIČKA ESTER
Smysl je pro člověka mnohem víc než jakékoliv ocenění.
Jde o zanechání odkazu.
Chceme, aby tu po nás, až tu jednou nebudeme, něco zbylo.
Vítězství vám nedopřeje klid,
protože jakmile máte v ruce tu cenu,
začnou se vám na mysl vkrádat tři děsivá slůvka.
Ta dři děsivá slůvka jsou: „A co teď?“
A co teď?
O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI
NA PAMÁTKU JESTINA WALKERA
Kráčím…
v dědových šlépějích.
Jsou poměrně výrazné.
Patří totiž celé generaci mužů
kteří utekli před nemyslitelným terorem na jihu…
PŘEBÍRÁNÍ ČESTNÉHO DOKTORÁTU
…a zamířili na sever za novou prací
a důstojným životem
v touze následovat hlas svého srdce.
Přišli z bavlníkových polí v Georgii…
Arkansasu a Mississippi.
Z okovů v Alabamě,
z cukrových plantáží v Louisianě
a tabákových plantáží v Severní Karolíně jako můj dědeček.
Přišli s biblemi a kytarami v rukou.
Byli připraveni na boj
a odhodláni vytvarovat to málo, co z nich zbylo,
v novou identitu svobodného lidu se srdcem na dlani
a právem na plnohodnotný život.
Přinesli s sebou návyky a způsob života,
který odpovídal jejich temperamentu.
A právě z této palety chování
a společenských zvyklostí
vychází mé dílo.
Děkuji vám já…
i můj dědeček.
Ocenění mé osoby je jeho oceněním…
a v konečném důsledku i oceněním vás samotných.
Co chystáš letos?
Tady to mám.
Two Trains Running. Memphis, dějství první…
scéna druhá.
NIA STUDUJE HERECTVÍ NA UNIVERSITY OF SOUTHERN CALIFORNIA.
FREEDOM NASTOUPIL NA HERECKOU KONZERVATOŘ JULLIARD.
GERARDO VYSTUDOVAL HERECTVÍ NA CARNEGIE MELLON UNIVERSITY V PITTSBURGHU.
CALLIE STUDUJE MÚZICKÁ UMĚNÍ NA UMĚLECKÉ ŠKOLE NYU TISCH.
AARON NAHRÁVÁ VE STUDIU BENTLEY RECORDS A PRACUJE NA SVÉM VLASTNÍM ALBU.
CODY ODMATUROVAL S VYZNAMENÁNÍM
A MOMENTÁLNĚ STUDUJE NA UNIVERSITY OF ILLINOIS V CHICAGU.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček