Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jelenleg is döntünk a jövőnkről.
És szerintem a javunkra válna, ha visszatekintenénk a múltunkra.
AUGUST WILSON SZÜLETÉSI HELYE
Azokért a dolgokért vagyunk azok, akik,
amik a mát megelőzően történtek.
De manapság már a két hete történtekre sem emlékszünk.
Önmagunk és a céljaink ismeretéhez először a múltunkat kell ismernünk.
Üdvözlünk titeket, az August Wilson Monológverseny
2018-as döntőseit!
Kik jöttek el? Pittsburgh itt van!
Pittsburgh! Seattle és Boston is itt van!
Mi a helyzet Atlantával? New York? Portland?
New Haven? Dallas? Chicago?
- Los Angeles? - Naná!
Igen.
Tíz éve csináljuk ezt országosan.
A Wilson úr halálát követő évben indítottuk ezt a versenyt.
Amerika legkiválóbb írójának elvesztését gyászoltuk.
A Mindent összevetve adását hallgatják. Debbie Elliott vagyok.
Ma elhunyt August Wilson Pulitzer-díjas drámaíró
egy seattle-i kórházban. Hatvan éves volt,
és májtumorban szenvedett.
Wilson legismertebb alkotása a tíz színdarabból álló drámaciklusa,
amely magában foglalja a Kerítéseket és a Ma Rainey's Black Bottomot is.
A ciklus utolsó műve a Golf Radio, amelyet idén áprilisban mutattak be.
Wilson drámái az afroamerikaiak életét örökítették meg
a 20. század minden évtizedéből.
Visszatérő motívum volt a rabszolgaság tartós hatása
az afroamerikaiak jövendő nemzedékeire.
KERÍTÉSEK
Mind a tíz darab ugyanazt üzeni.
Hogy Amerika a tiétek.
Nem számít, hogy rabszolgahajó fenekéből jöttek-e,
hogy vallási vagy politikai szabadságot keresve érkeztek-e az őseitek,
legyen bármi is az indok, Amerika mindannyiunké,
minden jogával és kiváltságával együtt. Így néz ki Amerika.
És srácok, ti vagytok a jövőm.
A legfontosabb, hogy a versenyen keresztül megismerhessék a műveket,
hogy olyasmit láthassanak, amilyet korábban még nem tapasztaltak.
Ezek jó történetek,
kiváló darabok.
A fiatalok és az idősek egyaránt szeretik. Ismerősnek érződnek.
Ismerősnek érződnek, különösen az afroamerikaiaknak.
August volt az az író, aki igazán megértett engem,
és önmagam mellett nem csak magamra gondolok,
hanem a hozzám hasonlókra is.
Nekem ő a múzsám.
Számára az írás egyet jelentett az élettel.
Azt a célt állította fel magának,
hogy a 20. század minden évtizedéről ír egy darabot.
És nem sorrendben készültek el.
Úgy jöttek, ahogy a múzsái ihlették.
Ezek emberi viszonyokról szólnak, de a történelem is felüti a fejét.
Ahogy olvassa őket az ember,
olyan, mintha valahogyan átélnénk az évszázadot.
AUGUSZTUS, 1911. EGY PITTSBURGHI PANZIÓ.
1957 ÉVÉBEN JÁRUNK.
1977, KORA ŐSZ.
Nem vonzotta a nagy történelmi eseményekről való írás.
SZEREPLŐK
Sosem vitte volna Frederick Douglasst a színpadra.
Inkább a szemétszedőt, aki régen baseballozott,
vagy a trombitást, aki sosem futott be.
A világ főként róluk szól.
August mindenkinek szól.
Mindenkit megérint, akinek van családja vagy legjobb barátja.
Ha összetörik az ember szívét, az minden nyelven ugyanolyan érzés.
AUGUST WILSON MONOLÓGVERSENY
TIZENKÉT VÁROSBÓL DIÁKOK EZREI ADNAK ELŐ EGY MONOLÓGOT
AUGUST WILSON TÍZ SZÍNDARABJÁNAK EGYIKÉBŐL,
HOGY ESÉLYT KAPHASSANAK A BROADWAYEN.
HAT HÓNAPPAL KORÁBBAN
ELKEZDŐDIK A VERSENY ELSŐ FORDULÓJA.
TÖBB MINT 400 DIÁK VESZ RÉSZT RAJTA.
A 20 LEGJOBB TOVÁBBJUT A CHICAGÓI KÖZÉPDÖNTŐBE.
Fordítsátok az időt a monológjaitok gyakorlására!
„Az ember fogja magát, keres egy nőt,
kincsnek tartja, amiért kedves és bőre oly selymes.”
„A férfiak csak gyereket csinálni tudnak, utána meg ott hagynak velük,
mert látni akarják, mi vár még rájuk az életben.”
„Tiszteletet akarok.
Nem tudja, hogy II. King Hedley-vel baszakszik!”
Levehetitek a kabátjaitokat, fújhattok egyet.
Itt kedvetekre zajonghattok, mielőtt bementek.
Tavaly ott ültem, és vesztettem, szóval most ide fogok ülni.
Sok gyerek lesz,
és mind nagyon izgatottak lesznek, hogy előadhatnak maguknak.
Egy, két, há', négy, öt, hat, hét, nyolc.
Aztán előrefordítjuk, és vissza.
Sárga bögre, görbe bögre.
Nem!
Nem várok Winnie-re és Winnie Williamsre Williamsburgben és Williamstownban!
Nem várok Winnie-re és…
„…rájöttem, minél inkább ragaszkodsz ezekhez a férfiakhoz,
annál könnyebben szakítja el tőled más.”
„Aztán meg hirtelen felnőtt. Azt mondta, ő már nő.
Attól még, hogy szét tudod tenni a lábad,
nem leszel nő, próbáltam elmondani neki!”
„Azt hiszed, szaladgálok utánad, csóválom a farkam? A feketék nem kutyák!”
Ha szigorúan pontoznak,
maradjanak szigorúak!
Ha brutálisak, hogy „Nem!”, akkor legyenek olyanok!
Mind tudjátok, mi a dolgotok, és hogyan kell megcsinálnotok.
Álljanak sorba, és…
- Sorba? Jó. - Igen.
Gyertek utánam!
Na gyerünk, srácok!
A nevem Freedom Martin. Bynum Walkert hoztam a Joe Turner's Come and Gone-ból.
„Ezt nem lehet így nézni. Az egészet figyelembe kell venni.”
Sok mindent kirakok,
rengeteg cókmókot, színházi holmikat, színlapokat.
Oklahomából jöttem a Chicagói Művészeti Középiskolába.
Nem volt sok színjátszási lehetőség az oklahomai Broken Arrowban.
Egyszer előadtuk a MacBethet.
Én játszottam Banquót, aki visszatér a véres ruháiban,
és azt az inget használtuk.
180 centis fekete srác voltam Oklahomában, ezért kosaraztam.
Ezt várták el tőlem.
Ez az első, amit az emberek megláttak bennem.
Hogy ő Freedom. Ő a fekete srác az osztályban.
Szleng kifejezéssel élve,
gyakran hívtak oreónak,
mert olyan vagyok, mint egy fehér egy fekete testében.
Hetedikes koromban kezdtem el érdeklődni a színház iránt.
Az az első portréfotóm.
Az első válogatásomhoz kellett, a Vízkereszt, vagy amit akartokhoz.
Kis szerep volt, két sort kaptam.
Karddal a kezemben: „Orsino herceg nevében letartóztatjuk!”
Ekkor ismertem meg Shakespeare-t, és beleszerettem.
Előtte azt hittem, a színészkedés a filmeket jelentette.
Denzel Washington, Will Smith.
Nem tudtam, hogy a színházból karriert lehet csinálni.
Imádom az Othellót.
Egy shakespeare-i darab fekete főhőssel, mély személyiséggel.
Állandóan furán néztek rám.
Az edző mindig kérdezte, mi bajom, miért járok próbára edzés helyett.
Nem tudtam, miért voltam annyira… boldogtalan.
Ott volt anyám, apám és a testvérem,
jól tanultam, benne voltam a kosárcsapatban.
Kezdő voltam a csapatban.
De nem tudtam kifejezni… Ezt nem tehettem volna meg.
Értik? Mármint, ez…
Ez kizárt dolog lett volna ott.
„Áldás, ha megtanulsz úgy tudni nézni a nőkre,
hogy meglásd a hajuk csillogásában,
az arcuk vonalában,
ezekben mind az élet igazi kincseit.
Áldás így tudni látni a nőket.”
- Ez az utolsó srác… - Ja.
Hol tanulta meg ezt így?
Ezt akarom csinálni.
Tudom, hogy drasztikus a változás, teljesen új hely, új állam, új város.
Új középiskola.
De úgy érzem, ez a dolgom.
„Elültettem magam benned, vártam, hogy kivirágozzak.”
„Azt akarod mondani…”
„Tűnj az útból!”
A nevem Nia Sarfo, és Molly Cunninghamet adom elő
a Joe Turner's Come and Gone-ból.
„Nem bízom a férfiakban.”
Ez az én kis katicám.
Ezek a plüssállataim.
Klassz dolog osztozkodni a szobán anyával,
de azért szeretnék saját szobát.
Valószínűleg rózsaszínűre dekorálnám ki az egészet.
Egy túlnyomóan fehér városrészben jártam általánosba.
A többi gyerek gyakran odajött megfogni a hajam,
a szüleik meg csak bámultak rám… mintha valami földönkívüli lennék.
Tudtam, hogy kitűntem.
Úgy éreztem, bármit is teszek,
kegyetlenül fognak bírálni miatta, és szörnyen rettegtem ez miatt.
Ez a szekrényem, itt tartom az álomtáblámat.
Rajta van minden reményem és célom.
De nem láthatjátok, mert titkos.
Annyira szégyellős lettem, hogy voltak napok az iskolában,
amikor hazáig nem szólaltam meg.
A színház olyasmi volt, amit mindig is ki akartam próbálni.
Hetedikesen szerepeltem A dzsungel könyvében.
Én voltam Sir Kán.
Ne akarjátok látni a videót!
Bekerültem a próbákra, és azonnal beleszerettem.
Itt van lent?
- Eldugtam valahová? Nem hiszem. - Itt van?
Megtalálta.
A színház át tudja alakítani az embert, de tényleg.
Azt mondtam, hogy vad, nem igaz?
- Igen! - Akkor miért én vagyok a dzsungel istene?
Miért jöttek el értük a dzsungel széléről?
Úgy éreztem, meghallgatnak, és gyönyörű vagyok.
Azt éreztem, akkor láttak először igazán.
Teljesen megváltozott a személyiségem,
nyitott lettem.
Többé nem féltem cselekedni.
Azt mondták: „Nia, nem tudtuk, hogy ez ott van benned.”
Erre mondom: „Én sem!”
„Ezért sem bízok senkiben, csak a Jóistenben odafenn,
és nem szeretek senkit, csak anyámat.”
Köszönöm!
Egy nap hazajöttem, és tudtam, hogy ezt akarom csinálni.
Életem végéig ott akarok lenni a színpadon, színészkedni.
Ez a képernyőkímélőm.
Állandó emlékeztető, hogy hova akarok eljutni.
Kerüljön bármibe, mindent megteszek.
Szóval majd meglátjuk.
Ez te voltál?
Én jól szórakozok.
- Én is jól éreztem magam. - Igen? Jó voltál.
Elég nehéz, mert a reflektorok pont szemben vannak veled.
Elszállnak a szavak, hiába tudod, mit akarsz mondani.
Megakadtam, aztán újrakezdtem.
Ne sírj! Ne mutass gyengeséget, belül erős vagy!
Cody?
Üdv! A nevem Cody Merridith, és a King Hedley II-ből fogok előadni.
„A csóka megvágott.
Megcsapott a pengéjével, én meg lefagytam.”
Nem maradhattok le Codyról! Nézzétek! Most jön a szólója.
Úristen!
Ez van, ha az ember napi szinten unatkozik.
Egy lakótelepen születtem.
Minden este lövöldözés volt. Undormánynak becézték.
Senki sem akar ilyen nevű helyen lakni.
Itt vannak az elismeréseim.
Nem lehet belekötni. Itt vannak. A siker bizonyítékai.
Felvettek a Kiváló Hallgatók Társaságába és a OneGoal programba is.
Csupa ötös dolgozat. Hagyjuk is ezeket! Bizonyítványok, minden…
Apám nem volt benne az életemben, ahogy a testvéreim apjai sem voltak.
Be vagyok skatulyázva, az emberek azt gondolják,
hogy agresszív, lusta vagyok,
vagy hogy illegálisan keresek pénzt, ilyesmiket.
Szeretek tisztában lenni vele…
hogy miért választottam másik utat.
Ez a könyv 25 dollár volt.
Minden próbavizsgát megcsináltam a könyv hátuljában.
Láttam fiatalon, hogy az idősebb tesóim milyen hibákat vétettek.
Én nem járhatok ugyanúgy.
Eldöntöttem, hogy tanulok a hibáikból.
„Azt a gyilkosságot nem úsztam meg.
De utána okos lettem.
A következő már önvédelem lesz.
A következőt simán megúszom.”
Köszönöm!
Nem igazán van keretem arra,
hogy valami sztárszínészt faragjak magamból.
Soha életemben nem csináltam még beszédgyakorlatokat.
Sárga bögre, görbe bögre, sárga bögre, görbe bögre.
Szóval… sárga bögre, görbe bögre,
sárga bögre…
De ha valaki jobb nálad,
vagy ha valaki előnnyel bír veled szemben,
akkor muszáj azonos szintre hoznod magad.
Igen. Volt valami érdekes benne, mert…
Összeszedett volt.
Összeszedett volt, de…
És nagyon visszafogott, de mégis hihető volt.
- Hihetően ijesztő volt. - Hihető, ja. Ijesztő.
Nem a hagyományos Hedley volt,
de azt gondoltam: „Várjunk, ez még ijesztőbb!”
Jól ment a hangulatváltáshoz.
- A hangulatváltáshoz a végén. Aha. - A végén.
- Őrült a csávó. - Aha.
Asszem, most adtam elő a legjobban.
- Eddig. - Az jó.
Úgy kapcsolódott a szereplőhöz,
mint azok, akik Chicago egy bizonyos környékén élnek.
Ők a tíz legjobbunk. Innen kezdődnek, a legmagasabb pontszámúval.
Az az idézet, a „Rettenthetetlen, forradalmi optimizmus”
a Juilliard diplomaosztó beszédéből van.
Egy Stephen McKinley Henderson nevű színész tartott egy remek beszédet.
Emlékszem, YouTube-on láttam, és megfogott.
Azt mondta, a világ megváltoztatásához nekünk, fiatal művészeknek
halhatatlan, rettenthetetlen, forradalmi optimizmusra van szükségünk.
A tízeshez általában nem nyúlunk.
A tíz legjobb elég jó szokott lenni,
ha már idáig eljutottak.
Tavaly bejutottam a döntőbe, de nem nyertem.
Megbeszéltem magammal, hogy jövőre tutira az első hely a cél.
- Nem, én elégedett vagyok velük. - Aha.
Jó. Zárjuk le a tíz legjobbat, hogy az alsókkal foglalkozhassunk!
Hol a srác, akit az előbb láttunk?
- Ő is benne van a... - 153.
Nem, nincs benne, ő 162 alatt volt.
Szerintem egy kicsit torz ez az eredmény.
Úgy érzem, hátrányból indulok. De teperni fogok, ahogy mindig.
Nem állok meg,
amíg ugyanolyan vagy jobb nem leszek, mint mások.
Van felkészítője?
Vagy egyedül jött?
Nem, hat hétig járt felkészítő órákra.
Akkor hat órája volt.
- Felkészítés nélkül volt ilyen jó. - Igen.
Csupán hat héten át tanították monológot mondani.
Az hat nap.
Szerintem a srácban tényleg van potenciál.
Amikor először jöttem ebbe a suliba,
és megláttam ezt a helyet,
teljesen elképedtem.
Los Angeles déli részén nőttem fel.
A miénkhez hasonló környékeken
nem szokás darabokról beszélni, és sokaknak nincs lehetőségük látni őket.
De nagyon fiatal voltam, és tudtam, hogy a színészet fontos nekem.
Gyakran jártunk castingügynökségekhez,
amikről a rádióban hallottunk, és elég sok csak átverés volt.
Mert azt akarták, hogy… Sokan a pénzre utaztak.
Nekünk az pedig nem volt.
A gyerekkorom a filmekről, a TV-ről szólt, így TV-s színész akartam lenni.
Szerintem csak azért, mert ez vett körbe fiatalon.
A színház pedig a színjátszósoké volt.
Nem tetszett a színház.
Nyolcadikosan nem gondoltam, hogy egy év múlva szerepelni akarok.
- Nem gyakoroltam zenére, és… Rendben. - Jó, akkor csak kövesd!
A legszebb hang, amit valaha hallottam
- Mar… Maria - Maria
Maria
Az iskolai fellépések eléggé felnyitották a szemem.
Rájöttem, a történetmesélés a lényeg.
Maria
Ha hangosan mondod, zeneként cseng
Ha halkan, mintha imádság lenne
Nem igazán tanultam sokat August Wilsonról.
De volt pár barátom, akik szerepeltek a versenyben, és…
csodás volt.
Szóval eldöntöttem, hogy jövőre muszáj indulnom.
Nem vagyok afroamerikai, nem is próbálok meg az lenni,
de August Wilson művein azt éreztem,
mintha minden olyan embernek írná,
akikről talán, mondjuk úgy,
gyakran elsiklik a figyelem.
Mexikói vagyok, spanyol, aki művészeti iskolába jár
és színésznek készül, hiába mondják, hogy az emberek 7%-ának jön csak össze.
Ettől még igyekszem azzá válni, aki lenni szeretnék.
Az ember ritkán kap esélyt az életben, hogy kifejezhesse önmagát.
Az élet inkább az álcázásról szól.
Rengeteg címkét aggatnak az emberre.
És valahol azok alatt ott van az igazi énünk.
Ha valaki sosem hagyja kifejezni önmagunk,
ha valaki sosem engedi ezt, akkor összeroskadunk belül.
Az apró észak-karolinai Cherryville-ből származok.
Még a tehenek is többen vannak, mint mi.
Nagyon kicsi a város.
Nincs a tömegközlekedés szagához fogható.
A vér szerinti apám itt élt, Atlantában.
Azt mondta: „Aaron, itt sokkal több a lehetőség.
Ide kéne jönnöd, keményen hajtani.”
Felköltöztem ide, és beléptem a Toastmastersbe,
ahol beszédeket lehetett tartani. Apám politikust akart faragni belőlem.
Erre készültem.
Aztán azt mondta: „Az iskoládban van színjátszó kör.
Az jót tenne neked.”
Én meg: „Hát nem tudom… Én a sportot szeretem.”
Itt a rövidítés, amivel kikerülöm ezt.
Átdobom a táskám itt…
én meg átcsúszok.
És átvágok a síneken.
Aztán meg: „Jó, megpróbálom.”
Bementem az órára, és éppen jógáztak.
Mondom: „Ez meg mi?”
A tanárom elmagyarázta: „Szabadnak kell lenned,
játszd el, légy, aki lenni akarsz!”
Én meg: „Komolyan?”
„Ünnepélyes csendben ülni egy fakó, sötét mólón,
a dögvészes börtönben, ahonnan holtodig nincs kiút…”
Azóta pedig elkapott a gépszíj, ahogy mondani szokás.
„Mert édes szerelmed emléke oly kincset ér,
hogy sosem adnám el trónokért.”
Aztán meséltek erről a versenyről.
Mondom: „Szuper, benne vagyok! Csináljuk!”
Találtam egy monológot, ami arra emlékeztetett,
ahogy a szülővárosomban beszéltek az emberek.
Mondom: „Ez teljesen én vagyok.” Előadtam a családomnak, és utálták.
Mondom: „Micsoda? De miért?” Erre: „Mert színészkedsz közben.”
Ez nagyon kizökkentett.
Azon gondolkoztam, hogy mit tegyek, válasszak másikat?
Aztán megkérdeztem a tanáromat, hogy:
„Mitévő legyek most?”
Erre ő: „Miről beszélsz? Ez szuper!”
Én meg: „Jól van.”
A szüleim…
A szüleim nem jó irányba terelnek.
Ragaszkodnom kell a saját igazamhoz.
Ez durva!
Imádom ezt a szakmát, imádom ezt csinálni!
A családom nem örült ennek.
Lorraine Hansberry szerint arrogancia kell önmagunk művésznek titulálásához.
Őszintén, tényleg szükség van erre, hogy elhiggyük, kreatívat tudunk alkotni,
aminek hatása lesz.
Ez a houstoni hőség…
Anyám volt az első példaképem,
mert teljes mértékben neki köszönhetem, hogy most olyan vagyok, amilyen.
Jó reggelt! Köszönjük szépen!
Egyedülálló anya.
Amikor kicsi voltam,
a húgommal és a bátyámmal mind magániskolába jártunk.
Szuper élet volt. Anya a vállalati szférában dolgozott, de daganatos lett.
És otthagyta a vállalati szférát, mert…
Az orvos szerint stressz okozta a daganatot.
Drága Atyánk, hálásak vagyunk!
- Hálásak vagyunk, mert megengedted, hogy… - Aztán jött a 2008-as válság.
És ott volt három gyerekkel.
Elképesztően kicsi lakásba költöztünk.
Alig tudtuk összekaparni az aprót… a mosodába.
És… Anya sosem csüggedt. Mindig teli volt szeretettel.
Ha küzdötök valamivel…
Amikor meg akartam tanulni táncolni,
nem volt pénzünk rá, de cserébe elvitt a templomba.
És ott örömtáncoltam. Ott tanultam meg piruettezni.
Mindig összehozta a dolgokat.
- Hogy vagy? Szuperanyu! - Remekül! Jó látni!
Előadóművészeti középiskolába jártam.
És kilencedikes koromban egyszer csak elkezdtem szeretni a színházat,
élvezni a fellépéseket, a musicalszerepeket.
A színház ledöntött a lábamról.
Egy nap, hallottunk a versenyről,
és belefutottam a The Piano Lessonbe.
És beleszerettem Berniece-be.
„Így is elég bajom van Marethával.
Elég emberről kell gondoskodnom, és szeretnem őket.”
Ő a család gerince.
Anyámra emlékeztet.
Ilyen személyiségre vágytam. Hogy nagyon kemény nő legyek,
hogy már fiatal hölgyként is ismerjem önmagam.
És ez annyira csábító volt.
Ez a világban betöltött szerepükről szól.
Szerintem ezt kapják August Wilson műveiből.
Hogy beleillenek, hogy idetartoznak,
hogy értéket tudnak nyújtani, hogy semmi baj sincs velük.
Hogy egyáltalán nincs baj velük.
DÉL-CHICAGO PERSPECTIVES KÖZÉPISKOLA
ANGOLTANÁR
- Jó reggelt! - Jó reggelt, Cody!
Van ötleted, miért van itt a stáb?
- Nincs. - Gyere csak! Jó reggelt!
Gyere!
„Gratulálunk! Örömmel értesítjük, hogy Ön bejutott az August Wilson Monológverseny
chicagói középdöntőjébe.”
„…és egy óra ingyenes felkészítésben részesül.”
Szóval írunk nekik ma.
Aztán szerzünk időpontot,
amivel gyakorlatilag kapsz egy óra magánfelkészítést,
amivel rendbe teheted a monológod a döntő előtt.
- Jól van. - Készen állok.
Helyes! Gondolom, ennél lelkesebb reakciót már nem fogunk látni.
Készen állsz, mehet a menet.
Ez kész őrület!
Szia! Jó volt. Bejutottam a chicagói középdöntőbe.
- Gratulálok! - Komolyan?
Videóznának, ha vesztettem volna?
Az iskolánkban és a környékünkön
a népesség 99%-a afroamerikai, 96% pedig a szegénységi küszöb alá esik.
Jó napot, tanárnő!
- Szia, Cody! Hogy telik a napod? - Remekül, van egy kamerásom.
Nincs sok tanszékünk.
Nincs se dráma-, se zene-, se képzőművészeti tanszékünk.
A középdöntőbe jutók közül ketten vannak, akik nem művészeti iskolába járnak.
Még színjátszó körünk sincs. Ez egy angolóra.
Az elgondolásunk alapja az volt,
hogy Cody monológja kiválóan tükrözi, hogy az 1980-as évek,
a Reagan-gazdaság és a kokainprobléma mit tett a belvárosokban.
Igyekszem megteremteni Fekete Amerika világát,
létrehozni egy olyan környezetet,
amely segíteni tud fennmaradni,
hogy az apai ház elhagyása után az ember ne egyedül lépjen ki a világba.
Hogy felvérteződjön azokkal a szokásokkal és életmóddal,
amelyek egyedi, furcsa és különös módon csak az afroamerikaiakra jellemzők.
Volt egy érzésem,
hogy ez a monológ már bennem volt.
Különösen a szóhasználata, a felhasznált kifejezések miatt.
A nyelvezete áramlása és ritmusa miatt.
Rendkívül ismerősen csengett.
Ez a szereplő pont úgy beszél, mint a pasas szokott a sarki kisboltban.
Mintha a mostohaapám hallanám. Mondom: „Muszáj ezt választanom. Poén lesz!”
Bynum magához húzott. Ő már mindent eltervezett.
Imádnék olyasvalaki helyében lenni, aki már mindent kitalált.
Sokáig nem tudtam párbeszédet írni,
mert nem láttam értéket az afroamerikaiak beszédstílusában.
Úgy éreztem, változtatni kell rajta, hogy művészet legyen belőle.
Kérdeztem egy drámaíró barátomtól: „Hogy szólaltatod meg a szereplőket?”
Azt mondta: „Csak hallgasd őket!” Azt hittem, csak okoskodni próbált.
Aztán öt-hat évvel később fokozatosan elkezdtem hallgatni,
és megértettem, mire gondolt.
Ha az ember figyel, meghallja őket,
de először fel kell tudni ismerni az értéket abban, amit hallunk.
…MI KÉT HIBAPONTTAL KEZDÜNK, MIELŐTT EGYÁLTALÁN PÁLYÁRA LÉPNÉNK.
MINDIG VIGYÁZNUNK KELL… KÉSZÜLNÜNK KELL A CSAVART LABDÁKRA.
TONYA: AZ ÉN ÉLETEMRŐL IS SZÓ VAN. EZT NEM ÉRTED.
KING: TE VAGY AZ ÉLETEM. EZT NEM LÁTOD.
BYNUM: HA MAGÁRA NÉZEK, LOOMIS ÚR,
AZT LÁTOM, MEGFELEDKEZETT A LELKE DALÁRÓL.
NEM EMLÉKSZIK A DALLAMÁRA.
MEMPHIS: A SZABADSÁG SÚLYOS TEHER.
AZ EMBERNEK EGÉSZ TESTÉVEL KELL TARTANIA.
MINDENT BELE KELL ADNI, ÉS REMÉLNI, MEGBIRKÓZUNK VELE.
August Wilson olyan, mint a blues. Ő maga a blues.
Szóval csak annyi a dolgunk, hogy hallgatjuk a dallamot.
Shakespeare inkább ilyen…
August Wilson meg…
Ugyanolyan a beszédritmusa, mint amilyet otthon hall az ember.
Rólunk beszél, rólam. Mintha a nénikém látnám a színpadon.
MOLLY: NEM BÍZOM A FÉRFIAKBAN.
Mivel mélyen azonosulnak a szereplőkkel, hihetetlenül könnyű őket megtestesíteniük.
Néha a valóságban is meg kell jelennie egy álomnak és önmagunknak.
Molly ez a régimódi…
Van az a dal…
Ez a csaj aztán dögös
Ez kicsit olyan, mintha Molly betétdala lenne.
Molly egyszerűen dögös…
Az egyik jelenetben King fényképekért ment.
És a nő nem adta oda a fényképeit, hiába volt Kingnél a nyugta.
Ettől dühös lesz,
mert azt szeretné, hogy a világ egyszerű legyen,
és hogy amit az emberek mondanak, az úgy is történjen.
És ilyen téren eléggé tudok hozzá kötődni.
Mikor gondolt először drámaíróként önmagára?
Elküldtem a Jitney című darabom a Eugene O'Neill Előadóközpontba,
ahol drámaírói konferenciákat tartanak. Visszaküldték.
Miről szólt a Jitney?
A szó illegális taxis jelent, a mű egy ilyen állomáson játszódik
a '70-es években Pittsburghben, és arról szól,
hogy le akarják bontani a taxiállomás épületét.
Később az egyik művét elfogadták. Melyik volt az?
A Ma Rainey's Black Bottom.
És ez a konferencia egy nyári rendezvény az új szövegkönyvek kipróbálására?
- Igen, ez… - Az egyik legismertebb.
Itt lehetősége van kideríteni, mi válik be, mi nem.
Így van. Ott voltam, és azt gondoltam:
„Most már drámaíró vagyok, ha itt lehetek velük.”
EUGENE O'NEILL ELŐADÓKÖZPONT AZ AMERIKAI SZÍNHÁZ BÖLCSŐJE
Az O'Neillben vakon olvassák a leadott darabokat és anyagokat.
Az ember nem ismeri az írót, és nincsenek előítéletei.
Azt a történetet választjuk ki, amelyik megfog.
A drámaírás több értelemben is magányos szakma.
Egy helyen lenni nyolc, tíz, 12 másik olyan íróval,
aki tudja, milyen érzés ez a teher,
megosztani a történetüket a világgal… Ez szerintem nagyon értékes.
August úgy érezte, megtalálta a családját.
August hat darabot csinált velünk.
Tilos a kritikaírás a művek kezdetlegessége miatt.
Így védjük a szerzőt és a művet.
De ettől függetlenül minden szakmabelit szívesen fogadunk nézőként.
A New York Times akkori főkritikusa
kikerülte a tilalmat, ragyogó kritikát írt az O'Neill új tehetségéről,
és August csillaga felívelt.
„AZ O'NEILL MEGTALÁLTA A RITKA KIVÉTELT A HÉTKÖZNAPI DRÁMAÍRÓK KÖZÖTT.”
WILSON ÚR A SZÍNPADI ENERGIÁJÁNAK PUSZTA EREJÉVEL SZÁRNYAL ÚJ MAGASLATOKBA.
A SZEZON SLÁGERE!
EGY DRÁMAÍRÓ A BLUES-RÓL
És a Tony-díj nyertese…
a Kerítések!
PRODUCEREK CAROLE HAYS, YALE REPERTOÁRSZÍNHÁZ
Ezt a lányomnak, a családomnak és a világ Troy Maxsonjainak ajánlom.
A kitüntetései között számos drámakritikusi díj,
Drama Desk-díj, egy Tony-díj és két Pulitzer-díj is szerepel,
amelyekkel Amerika egyik legkimagaslóbb drámaírójának minősül.
Ő az amerikai drámaírás titánja.
Ezeket a darabokat úgy fogják előadni világszerte, mint Shakespeare-t.
Azért laksz az én házamban, takarózol az én ágyneműmmel
és eszed az én ételemet, mert a fiam vagy,
az én vérem! Nem azért, mert kedvellek!
De áldás, ha megtanulsz úgy tudni nézni a nőkre,
hogy meglásd a hajuk csillogásában…
Attól még, hogy szét tudod tenni a lábad, nem leszel nő, próbáltam elmondani neki!
Még gyerek, nem ismeri az életet! Kitől tudna bármit? Én sem tudok mindent!
És August szereplőinek és történeteinek hála
új színészek léphettek színpadra, lehetőséget biztosítva nekik.
1987-ES TONY-DÍJ - LEGJOBB SZÍNÉSZ
1992-ES TONY-DÍJ - LEGJOBB SZÍNÉSZ
2001-ES TONY-DÍJ - LEGJOBB SZÍNÉSZNŐ
2010-ES TONY-DÍJ - LEGJOBB SZÍNÉSZ
A feltörekvő színészek azt láthatták, van esélyük szerepelni,
megmutatni a történetüket.
Ez lenyűgöző volt! Úristen!
Sokat tanultam ebből a darabból, és ez ösztönzött.
Helyes!
August már csak ilyen. Olvasd el a többi művét is!
- Bizony. - Tudjátok, tíz darabot írt.
Ő az ország valaha élt legtökösebb drámaírója.
Más nem volt képes erre. Tennessee-nek se sikerült.
Sosem volt egy unalmas pillanat, én meg…
Odaragasztotta az ember tekintetét.
- Örülök, hogy tetszett! - Nagyon is.
- Versenyző vagy? - Igen.
Bejutottam a középdöntőbe. Remélem, továbbjutok.
- Mit hozol? - King Hedley II-öt.
- Az jó. - Igen.
- Szeretem, és szívesen megnézném! - Elég szószátyár egy darab és monológ.
Csak át kell élned. Próbálj úgy színészkedni, hogy ne vegyék észre!
- Érted? - Ez tetszik.
Ha monológot mondasz, a vége lebegjen a szemed előtt.
Ezt ki tudná fejteni nekem?
Persze… Tudod, hogy mi lesz a végén,
tudod, hová akarsz eljutni.
Szóval azzal foglalkozz!
A közönséget el kell juttatnod oda. Te tudsz rögtön a végére koncentrálni.
- Irányítsam az egész menetét? - Úgy jutsz el oda.
Ez tökéletes, köszönöm!
Most már máshogy is tudok gondolni erre. Köszönöm!
- Értetted? - Persze.
A színészek máshogy élik meg az életet,
mert állandóan szemlélődnünk kell.
Mindig azt mondom, szemlélődő tolvajok vagyunk,
mert mindennek megfigyeljük a legapróbb részleteit is.
Hogy valaki hogyan hajtja le a fejét, ha egy bizonyos szót mondunk neki.
Azon gondolkozunk: „Miért viselkedett így?
Történt valami a múltjában?
Sérült lelkileg? Nem kedvel?”
Anyámat kellett tanulmányoznom.
És az afroamerikai nőket, bárhol is láttam őket.
A buszon, a vonaton, az utcán sétálva…
Csak a buszmegállóban üldögél. De megnézem, mit és hogyan eszik.
Látom, hogy mosolyog.
Vagy, hogy pont nem.
Ha besétálok egy Starbucksba,
lenyűgöz, mennyi különböző ember van benn egyszerre.
Valakit oldalt interjúztatnak,
más az anyjával beszél, lehet, baj történt.
Ott a baristalány, aki utálja a munkáját.
Csak hátradőlök, és hallgatom, hogyan kavarognak a beszélgetések.
Ez szokott segíteni gondolkozni.
Látni lehet az emberi jellem szélsőségeit.
Vicces, mert August Wilson is pont ugyanezt csinálta.
Beült a kávézókba jegyzetelni,
leírta, amit a környezetében hallott.
Kérdeztem, hogyan dolgozik, és azt mondta, becsukja az ajtókat,
lehúzza a redőnyöket, mindent,
és hagyja, hogy a szereplők bejöjjenek megmondani, mit írjon.
Elkezdtem dolgozni a '80-as évekbeli darabomon,
ami Fekete Amerikával és a fegyveres fiatalokkal foglalkozik 1984-ben.
Az egyik szereplőt írtam éppen, akinek heges az arca.
Általában egy sor párbeszéddel kezdek,
és ebben a darabban a szereplő börtönben volt,
és azt kérdezte tőlem: „Hol szerezted azt a heget?” Nem hogyan, hol.
Mintha le akarna ugrani az utcára egyért. Mintha: „Azt meg hol szerezted?”
Lehet, tetszett neki, és akart egyet, ezért kinevettem,
előrántottam a pengémet, és arcon vágtam vele.
„Már neked is van.”
„A csóka megvágott.
Megcsapott a pengéjével, én meg lefagytam. Mintha elvakított volna egy éles fény,
minden megdermedt, és láttam, ahogy vigyorog.”
Van egy ötletem.
Azt akarom, onnan mondd el a monológot szépen, hangosan, ahol most állsz!
„Pernell akarta, hogy kinyírjam.
Csimpánznak hívott.
Azt mondtam, a nevem King.”
Jól van!
És ez hova vezet téged?
- „A csóka megvágott.” - „A csóka megvágott!”
Szóval, bumm, megvágják.
Utána szerinted hogyan zajlik a fejében az egész? Lassan?
Lépésről lépésre, vagy inkább… Gyorsan megy?
- Milyen… a ritmusa az egésznek? - Mintha áramütés lenne.
- Ja. - Egy nagy csattanás.
Aha, és aztán meg… Aztán mi lesz?
Elindult benne valami, igaz?
- Jól van. Elölről! - Oké.
„Amint elhagyták a szám ezek a szavak, forróság öntötte el az arcomat.
Egy égető villanás.
Aztán valami nedves és meleg.
A csóka megvágott.
Megcsapott a pengéjével, én meg lefagytam.
Igen.
Mondom: ‘Semmi gond.
Semmi gond, a király még mindig itt van.‘
Jól van, hallja az egész világ!
Semmi gond, a király még mindig itt van.
Hogy mondod?
A király még mindig itt van!”
Remélem, én megyek New Yorkba, mert sosem ültem még repülőn.
Remélhetőleg ez lesz az első alkalmam, hogy repülőre szállok.
Nagyon nyerni akarok.
Meg akarom mutatni, hogy megvan bennem, ami kell.
CHICAGÓI MŰVÉSZETI KÖZÉPISKOLA
Hiába döntöttem, hogy ezt akarom, és itt akarok lenni,
borzasztó kemény volt tényleg végigcsinálni.
Mert tudtam, hogy… apám és a testvérem
nem lesznek benne az életemben a következő négy évben.
Tárd ki így!
Jól van, felfelé! Mehet?
Ezért ott van bennem ez a sürgető érzés, hogy bármi is legyen, gyorsan jöjjön.
Lennie kell céljának a költözésemnek. Nem ok nélkül jöttem ide.
Borzasztóan nyerni akarok.
A Broadwayen akarok lenni. Olyan sok mindent szeretnék!
Bármiről is legyen szó, ha kitűzőm magam elé, nincs megállás.
Többet… akarok.
A vér szerinti családom nem támogatott, hogy színész legyek.
Szerintük a szórakoztatás nem vezet sikerhez.
Szóval el kellett költöznöm tőlük.
Kidobtak.
„A felesége kényszerítette ilyen extrém helyzetbe.”
Néha úgy érzem, muszáj ezt csinálnom, amiért nem hittek bennem.
De ettől még az ambíciómat saját magamnak köszönhetem.
Mert szeretem ezt.
- Hogy vagy? - Jól.
- Merre jár a fejed? - Nem tudom.
Félsz valamitől, vagy jól érzed magad?
Mindentől. Mindentől félek.
A színpadon lenni egyszerűen mámorító.
Drukkolok magamnak, az egész családom drukkol.
Hogy folytathassam.
Szerepelni szeretnék, hatni másokra, motiválni őket.
És a megismert nézőpontok
emberként és előadóként is gazdagítanak.
Sötét nyomorban nőttem fel,
a környék egyetlen afroamerikai családjaként,
Central Fallsban élve láthatatlannak éreztem magam,
a családom zűrzavaros volt,
de a színészet kiutat jelentett.
Mondhatni megmentett.
Megmentett.
A REGIONÁLIS KÖZÉPDÖNTŐK
MINDEN VÁROSBAN A 20 LEGJOBB DIÁK VERSENYZIK
A BROADWAYEN RENDEZETT ORSZÁGOS DÖNTŐ KÉT HELYÉÉRT.
Szeva!
Kicsit fura most egyedül lenni.
Büszke lesz majd a sulim.
Úristen!
Ember, ez elég hatalmas!
Ne feledjétek, ti akartok adni nekik.
Ez örömteli dolog.
- Napról napra… jobbak leszünk… - Napról napra… jobbak leszünk…
-…amíg sosem veszthetünk. Nem vesztünk! -…amíg sosem veszthetünk. Nem vesztünk!
- Ámen! - Ámen!
Egy, kettő, három!
August Wilson!
Urunk, kérlek, szabadíts meg minden szorongásunktól,
és engedd, hogy jól szórakozzunk ma! Ámen.
Ámen!
„Anyádnál hagytalak, hogy biztonságban légy!”
- Netán platán… - Netán platán…
- …netán palánta, netán tán platánpalánta? - …netán palánta, netán tán platánpalánta?
MONOLÓGVERSENY
Nyomás, kezdődik a műsor!
Üdvözöljük Önöket a 2018-as August Wilson Monológversenyen!
Azért jöttünk, hogy megünnepeljük August Wilsont, és munkásságát.
A diákok úgy fognak előadni ezekből a darabokból,
hogy az tükrözze a szereplőkhöz való saját hozzáállásukat.
- Ügyi leszel. Ölelés? Jó leszel. - Ja, ideges vagyok!
Nem a szöveg, az emberek miatt izgulok.
Hallhatnánk egy nagy éljenzést a diákoknak?
Kibaszott sokan lehetnek.
A három dobogósból ketten
az August Wilson Színház színpadán léphetnek fel a Broadwayen…
…az August Wilson Monológverseny országos döntőjén, New Yorkban.
Mindenki kész?
Következzen a 2018-as August Wilson Monológverseny 21 döntőse!
Fáradjatok be!
Az első versenyzőnk Freedom.
A nevem Freedom Martin. Bynum Walkert adom elő a Joe Turner's Come and Gone-ból.
„Azt akarod mondani, hogy egy nő mit sem ér férfi nélkül?
De te jól megvagy, mi?
Te simán kisétálhatsz innen nélkülem, nő nélkül,
és mégis férfi maradsz.”
„Áldás, ha megtanulsz úgy tudni nézni a nőkre,
hogy meglásd a hajuk csillogásában,
az arcuk vonalában
az élet igazi kincseit.”
„Kilenc fehér férfi és három fehér nő ült ott,
mind bűnösnek ítélt. Még csak rám se néztek!
Mondtam, hogy nézzék meg a hegemet!”
„Nem láttam még olyan pasast, aki ne lett volna zűrös.
A férfiak csak gyereket csinálni tudnak,
utána meg ott hagynak velük.”
„A kiscsaj fickója 30 centis kést rántott elő Slow Dragre.”
„Négy órába tellett az orvosoknak, 112 öltésbe, hogy összeférceljenek.
Mondom: ‘Semmi gond.
A király még mindig itt van!‘”
Köszönöm!
Kérjük a közönséget, maradjanak ülve, amíg a zsűri meghozza a döntését!
Remek volt.
Tényleg, nagyon odatette.
Nagyon világosan beszélt. Valóban.
A rendezvényünk célja, hogy eljuttassuk August Wilson szavait az állami iskolákba.
Ha Shakespeare-t olvasnak, August Wilsont is olvashatnának, nem?
Először találjuk ki az első két helyezettet, jó?
Biztosítani szeretnék Önöknek
egy példányt August Wilson teljes évszázados drámaciklusából,
hogy más diákok is hozzáférhessenek a munkásságához.
Felőlem rendben van, ha ők nyernek.
- Készen álltok? - Igen!
A második helyezettünk, aki New Yorkba utazik
és 250 dollárt nyer…
Gerardo Navarro!
És az első helyezettünk…
Aaron Guy!
A 2018-as nyertese
az August Wilson Monológverseny chicagói középdöntőjének nem más, mint…
Nia Sarfo!
Ő az én kislányom!
GERARDO MÁSODIK HELYEZETT LETT LOS ANGELESBEN.
NIA ELSŐ HELYEZETTKÉNT VÉGZETT CHICAGÓBAN.
Teljesen elájultam!
Remélem, nem nézték be!
Remélem, az én nevem volt a papíron, nem másé.
AARON ELSŐ LETT ATLANTÁBAN.
A családom sosem gondolta volna, hogy nyerek.
Mondom: „Tudjátok, nyertem.
Most már színésznek tartotok?
Mit szóltok ehhez?”
És azt válaszolták: „Biztos csak vakszerencse volt.”
Azt mondták, mázlim volt.
Simán földbe döngöltek. Mondom: „Jó, akkor mázlim volt.”
Nia 100%-osan megérdemelten nyert.
De ettől még sosem lesz könnyebb.
Minden egyes August Wilson-versennyel
egyre többet tudok meg saját magamról.
Mindig úgy éreztem, én mást élek át afroamerikai férfiként, mint…
más afroamerikai férfiak.
August Wilson meg azt mondta,
az afroamerikaiak az élményeiktől függetlenül egyek,
ami sorsfordító volt a számomra.
Ekkor éreztem életemben először jól magam a bőrömben.
Kényelmesen…
Egyszerűen jól.
Freedom, jössz jövőre?
Ez a terv.
Mindenki megdicsért, de jobb is lehettem volna.
Rengeteg tehetség volt, ezt én is beláttam.
Tökéletesre csiszolták a monológjaikat…
Látszott a munka, amit belefektettek.
És a tehetség. Mindkettő.
Nem csak az őstehetségről szólt.
Sokszor mondták rólam is, hogy őstehetség vagyok.
De ez még félkész. Szóval…
Senki sem akar félkész ételt enni.
A lényeg, hogyan reagálunk a kudarcra. Az ember elbukhat, feladhatja,
vagy hajthat tovább ugyanúgy,
küzdve a céljáért.
A környezetemben sokan rossz irányba mentek.
Főleg a bátyám.
Októberben vesztettem el őt.
Csak azért történt, mert az emberek erőszakot várnak tőlünk.
Becsülöm August Wilsont, amiért kiemelte az afroamerikai élet ezen részét.
Mert ez néha elég nehéz.
Néha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy várjuk, és nem azok, aminek tűnnek.
Örülök, hogy egy olyan afroamerikait ábrázolt,
aki abban próbálja megtalálni önmagát, amit a sorstól kapott.
Nagyon boldog és hálás vagyok ezért.
HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB
VIP BEJÁRAT
Ma van a 17. szülinapi bulim.
Apám épített egy kis színpadot hátul, szóval lesz egy kis éneklés,
pár monológ…
Az az én ágyam.
Ezek pedig a tesóimé.
Várom, hogy saját szobám lehessen.
Szerintem nem mostanság lesz.
Ez a New York-i cuccom, itt a bőröndöm.
Szóval ezt meg…
a nagymamám házában találtuk, az egyik szekrényben.
A nagyapámé volt, aki pár évvel ezelőtt hunyt el.
Nagyon közel állt hozzánk.
Így nézett ki.
- Boldog szülinapot! - Köszönöm!
Köszönöm!
Ezt meg Poncho bácsikádtól kapod.
Az enyém még hiányzik.
Van egy King Hedley-s kitűzőm… amit biztosan viselni akarok a színpadon.
A döntősök csináltak egy közös képet, amit rárakattak egy kitűzőre.
Úgy gondoltam, klassz lenne,
ha itt lenne a zsebeimen King Hedley
és a többi döntős.
Hogy mindannyiukat felvihessem a színpadra,
mert nagyon inspirálóak voltak.
És a nagyapámat is magammal viszem…
aki miatt részben az lettem, aki vagyok.
Szóval ez is megy a bőröndbe.
Nagyon büszke lenne rá, hogy New Yorkba megyek.
Megcsináltuk.
Miután idáig eljutottam, azt éreztem…
„Hát ez elképesztő!”
A saját szememmel látom…
Úristen, mindjárt elájulok!
- Üdv! - Hogy vannak?
- Segíthetek, barátaim? - Köszönjük!
Olyan klassz New York-i akcentusa van! Menő!
Ha takarodó után elhagyjátok a szobátokat, nem léphettek színpadra.
- Az nem lenne jó. - Hát nem.
Túl korai megkérdezni, mit adtok elő?
Én Renát a Jitney-ből.
Én Boy Willie-t a The Piano Lessonből.
Én Cutlert a Ma Rainey's Black Bottomból.
Meg fogjuk nézni ma este a Once On This Islandet.
Utána… csevegünk egy kicsit Hailey Kilgore-ral,
aki versenyző volt az August Wilson Monológversenyen.
Ő nem nyert, csak részt vett. Szóval ez is árulkodó.
Várom a Broadway-darabokat. Várom, hogy láthassam őket.
Én az Egy kisebb isten gyermekeit nézném meg.
Én is! Bocsi, fogdosó típus vagyok!
- De igen, én is. Én is! - Nem baj, én meg ölelős.
- Ölelgetős vagyok. - Imádom az öleléseket!
Szeretnék köszönetet mondani Önöknek, és a verseny minden szervezőjének,
mert ahogy a felkészítőimnek is mondtam,
nem gondoltam, hogy egy dél-bostoni lakótelepről indulva
egyszer lehetőségem adódik fellépni a Broadwayen.
- Szóval köszönöm! - Köszönjük!
Önmagatokból építkezzetek!
Én is vidéki srác vagyok Tallahassee-ből.
Minél inkább magamból építkezek, minél jobban elfogadom önmagam,
annál inkább beteljesítem a sorsom.
Ki kell mondani: „Seattle-i vagyok, onnan jövök, teszem a dolgom.”
Legyetek önmagatok! Nem kell ennél több.
Amikor rátok nézek, sírva tudnék fakadni.
Azért, mert ezt az egészet úgy kezdtük,
hogy egy iskolánk volt, és a barátunk haldoklott.
Öt hónapja volt hátra, aztán elhunyt.
Mindent feláldozott emberként és művészként
Amerikáért.
Erről szól ez az egész rendezvény. És örülök, hogy itt vagytok!
Ismerkedjetek meg egymással, ne csak a sajátjaitokkal lógjatok!
Élvezzétek jól magatok, élvezzétek az ismerkedést,
kérdezzetek egymástól!
Beszélgessetek Augustről, az életről!
Érezzük jól magunk!
Chicagóiként New Yorkban vásárolni olyan elegáns dolognak tűnik.
Ő híresebb, de Kourtney jobb.
Sőt, igazából, Khloé… Khloé volt a kedvencem.
ONCE ON THIS ISLAND - A MUSICAL
- Annyira jó volt! - Szuper volt!
Kérdezzetek! Ez olyan hivatalos, pedig nem vagyok ilyen típus.
- Mit adtál elő a versenyen? - Kétszer indultam.
Elsőre a középdöntőig, utána a döntőig jutottam.
Elsőnek Ma Rainey-t adtam elő a Ma Rainey's Black Bottomból.
Másodjára meg Rose voltam a Kerítésekből.
- Hány éves vagy? - Tizenkilenc.
Mit tudnál tanácsolni a feltörekvő fiatal színészeknek?
Legyetek önmagatok! Csak magatok adjátok!
Mert nem tudtok más lenni.
Srácok, elképesztő keményen dolgoztatok, hogy idáig eljussatok,
és ez lenyűgöző.
Érezzétek jól magatok, sok szerencsét!
Te mit fogsz előadni?
- King Hedley-t. - King Hedley-t?
- Az is egy nehéz szerep. - Igen.
EGY NAP VAN HÁTRA A DÖNTŐIG
Sziasztok!
Megérkeztetek egy Broadway-színházba.
Itt vagytok.
August egy darabot rendezett itt, a King Hedley II-öt.
Miután August beteg lett,
egyszerre próbáltuk kitalálni,
hogyan nevezzük át ezt a színházat,
amiből a végén az lett, hogy kiraktuk August neonfényes aláírását,
és hogy hogyan tisztelegjünk a hagyatéka előtt ezzel a színházzal.
És ez vezetett ennek a teremnek a megtervezéséhez,
amely mind a tíz darabjának emléket állít.
Ha körbesétáltok, a darabokhoz kapcsolódó emléktárgyakat láthattok.
- Ő Whoopi Goldberg? - Igen, ő az.
A résztvevő fiatalok gyakran meg szoktak hökkenni,
amikor rátalálnak August hangjára.
Nem tudták,
hogy valaki olyan stílusban ír a számukra fontos dolgokról,
ami ismerősen cseng nekik.
És sokuknak ez maga a történelem.
EGY AMERIKAI CSALÁD HAGYATÉKA
A mai 17 évesek világa nem olyan,
mint a Ma Rainey's Black Bottomé vagy a Joe Turner's Come and Gone-é.
De a problémáik nagyon aktuálisak.
August az afroamerikaiak tömeges bebörtönzéséről ír,
a rendőri brutalitásról,
arról, hogy hétköznapi emberek miként fogják vissza maguk minden téren
az intézményesített rasszizmus miatt.
Ez a darab nem mostanság íródott, de még mindig aktuális,
szóval tennünk kell valamit.
August meg tudta fogalmazni, milyen érzés nőnek lenni.
A nők félresöprése, lekicsinylése, elhallgattatása,
és a velük szembeni tiszteletlenség gyakori volt a történelem során.
Az afroamerikai nők élete arról szól,
hogy küzdeniük kell a figyelemért
és az elismerésért.
Ettől szorgalmasabb lesz az ember.
Minél több dolog változik, annál több marad ugyanolyan.
Ha egy drámaíró képes külön darabot írni
a 20. század minden évtizedéről,
azzal a történelemről és a művészetről akar tanítani.
És ha a fiatalok találnak egy hangot
a tízes, '30-as, '20-as, 40-es évekből,
ami megfogja őket,
akkor az segít valamilyen téren megérteni számukra
az emberi lélek univerzális és időtlen természetét.
Ha az ember tudja, honnan jön,
jobb eséllyel fog tudni célba érni.
Az emberi lélek rendkívül ellenálló,
hiába van annyi problémájuk az afroamerikaiaknak Amerikában.
A lélek képes eldalolni a belső dalát, mindennel képes megbirkózni,
anélkül, hogy megtörne.
- Hogy talál rá az ember a saját dalára? - Szerintem alapból bennünk van.
Csak rá kell jönnünk erre, és meg kell tanulnunk előhozni.
A VERSENY NAPJA
- Szia! Sziasztok! - Hali!
Nem esik le, hogy ma este van a verseny.
Szóval ezt ne mondjam?
- Ne. - Jól van.
- Légy teljesen szöveghű! Oké. - Vettem.
Így mondtad: „Minél inkább ragaszkodsz ezekhez a férfiakhoz…”
- A „férfiakhoz” legyen hangsúlyos. - Jó.
Így is ugyanazt adod át a közönségnek, mint amit akarsz,
csak így nem töröd meg a mondat ritmusát.
- Érted? - Igen.
A Broadwayen fogtok fellépni!
A ZSŰRINEK FENNTARTVA
A TÖRTÉNELEM MANHATTANBEN ÍRÓDIK
Üdvözöljük Önöket a 10. August Wilson Monológverseny döntőjében!
Tíz éve már.
Itt fog megállni a sor,
ti pedig szépen vártok a sorban, amíg nem kezdünk.
Hihetetlenül büszkék vagyunk, hogy részesei lehetünk ennek az élménynek
a broadwayi August Wilson Színházban.
A fiatalokat ma szereplőábrázolás,
koncentráció, jelenlét, szövegértés és szövegpontosság alapján értékeljük.
Hölgyeim és uraim,
a színpadon a 2018-as August Wilson Monológverseny döntősei!
Itt is vannak!
- Itt az idő! - Jól van.
A színpadon az első wilsoni katonánk, Callie Holley.
„Avery, még nem állok készen a házasságra.
Nem mondtam, hogy le akarom húzni a rolót.
Bőven maradt még nőiesség bennem.
Így is elég bajom van Marethával.
Elég emberről kell gondoskodnom, és szeretnem őket.
Azt akarod mondani, hogy egy nő mit sem ér férfi nélkül?
De te jól megvagy, mi?
Te simán kisétálhatsz innen nélkülem, nő nélkül,
és mégis férfi maradsz.
Így van ez rendjén.
Senki nem fogja kérdezni, hogy:
‘Avery, és téged meg ki fog szeretni?‘
Veled minden rendben így is.
De Berniece-ért mindenki aggódik.
‘Hogy fog ő gondoskodni magáról?‘
‘Hogy neveli fel azt a gyereket férfi nélkül?‘
‘Mihez fog kezdeni magával?‘
‘Milyen élete lesz így?‘
Mindenki csak jön a kérdéseivel.
Mindenki állandóan azt mondogatja,
nem lehetek nő, ha nincs mellettem férfi!”
„Láttam az arcod anyád temetésén is.
Hogy egy szó nélkül álldogáltál, haragos tekintettel.
Most meg bejössz ide gúnyt űzni belőlem,
amiért nem küldtem padlóra Rand urat.
Tudod, miért nem?
Megmondom én.
Mert otthon bőgtél, hogy éhes vagy.”
„Walter Kelly benyúlt a ruhám alá,
és megfogott ott! Leállítottam, de csak nevetett.
Félliteres üvegből ittunk előtte.
Megfogtam az üveget, eltörtem a kocsikilincsen.
Csúnyán elvágtam a kezem, de odatartottam az üveget a torkához.
Azt mondtam, kóstolja meg a vérem,
mert ha nem viszi a kezét a ruhám alól, én kóstolom meg az övét.”
Volt egy fickó egyszer
egy Bolingbroke nevű kisvárosban, Macontől úgy 160 kilométerre.
Mi játszottunk aznap este, és 20 dollár járt a legjobb táncosoknak.
Slow Drag felmérte a vetélytársakat,
lepattant a zenekari dobogóról,
megragadta az egyik kiscsajt, és úgy ráakaszkodott,
mint légy a falra. Mintha ráragasztották volna.
A kiscsaj úgy csapkodott és kiabált,
hogy mindenki megállt nézni őket.
Jött egy fickó,
a kiscsaj fickója volt, és 30 centis kést rántott elő Slow Dragre.
Emlékszel, Slow Drag?
A népek rögtön iszkolni kezdtek. Az asztal alá bújtak. Tudták, bunyó lesz.
Slow Drag a kiscsaj mögül odasandított a férfire, és azt mondta:
‘Uram, ha befejezné a kiabálást egy percre,
látná, magának teszek szívességet.
Segítek a kiscsajnak tíz dollárt nyerni, amiből vehet magának aranyórát.‘”
„Hat évig volt a menedzserem,
és képes összetartásról beszélni, amikor egyedül akkor voltam a házában,
amikor a barátainak énekeltem.
Ha színes bőrű vagy, de segítesz pénzt keresni,
akkor jó vagy nekik.
Különben csak kivetett kutyának tartanak.”
„Nem fogok felnevelni egy gyereket, hogy aztán valaki lelője!
Hogy a barátai lelőjék!
Hogy a rendőrség lelője!
Minek hozzak új életet egy olyan világba, ami nem tiszteli az életet?”
„Nem sajnálom, amit tettem, mert helyesen cselekedtem.
Helyesen cselekszem, ezt garantálhatom.
Mindig.
Máshogy nem is menne.
Talán nem értünk egyet, mi a helyes, de azt tudom, nekem mi az.
Egészen addig, amíg csak élek,
azt teszem, ami nekem helyes. Ugyan, mit kéne sajnálom?
‘Nem sajnálod, hogy megölted Pernellt?‘
Nem bánom, hogy kinyírtam,
mert megérdemelte. Megvágta az arcom!
Ártatlannak vallottam magam.
Azt hitték, viccelek.
Mondom: ‘A szarházi megvágott!
Miért én vagyok a hibás, hogy megöltem? Ez volt a logikus!‘
Nem érdekel, mit mond a törvény. A törvény nem érti meg ezt. Biztosan nem.
Engem akarnak börtönbe csukni. Hol van itt a megértés?
Ha egy betörő ellopja egy fehér ember TV-jét,
ő meg lelövi a betörőt, nem büntetik meg. Ezt megérti a törvény.
Szépen háton veregetik, aztán hazaküldik.
Világos már?
Az esküdtek bűnösnek ítéltek.
Egyesével megkérdezték őket, mind bűnösnek gondoltak.
Kilenc fehér férfi és három fehér nő ült ott,
mind bűnösnek ítélt.
Még csak rám se néztek!
Mondtam, hogy nézzék meg a hegemet!
Közelebb mentem, hogy láthassák, a bírónak több se kellett.
Hat rendőr ugrott rám minden oldalról! Azt hitték, megtámadom az esküdteket.
Csak közelebb akartam menni, hogy lássák az arcom.
Ki akartak menekülni az ajtón!
Fogtak, és magánzárkába csuktak,
amiért engedetlen voltam.”
„Nem bízom a férfiakban.
Se Jackben, se másban.
Ezek bármire képesek.
Szépen kivárják,
amíg biztosan le tudják kötni a nőjüket, aztán lelépnek, keresnek másikat.
Molly nem törődik az ilyesmivel.
Ha engem kérdeznek, mind ugyanolyan.
Nem láttam még olyan pasast, aki ne lett volna zűrös.
A férfiak csak gyereket csinálni tudnak.
Utána meg ott hagynak velük,
mert látni akarják, mi vár még rájuk az életben.
Én elintézem, hogy ne legyem gyerekem.
Anyám megtanított rá.
Molly Cunninghamet nem fogják lekötni gyerekekkel.
Volt egy pasas, akiről azt hittem, hogy szeret.
Egyik nap hazajött, összepakolta a bőröndjét.
Azt mondta, egyszer eljön az idő, amikor a legjobb barátoknak is búcsúzniuk kell.
Azt ígérte, egy nap küld nekem valami különlegeset.
Az ablakból néztem.
Miután elcipelte a bőröndjét a vasútállomásra,
azt mondtam, nekem kár bármit küldenie, mert nem leszek ott átvenni.
Rájöttem,
minél inkább ragaszkodsz ezekhez a férfiakhoz,
annál könnyebben szakítja el tőled más.
Molly jól megtanulta ezt.
Ezért sem bízok senkiben, csak a Jóistenben odafenn,
és nem szeretek senkit, csak anyámat.”
Köszönöm!
Ezek a fiatalok szent terepen járnak.
August az életét adta…
a papírra vetett szavaiért.
Rákkal diagnosztizálták 2005-ben.
Az embernek szörnyű döntést kell hoznia, ha halálosan beteg.
Hogy meghosszabbítja-e az életét,
vagy nem szed gyógyszert, nem jár kemóra, és fájdalomban éli le az életét,
de közben nagyon is jelen van.
Ő az utóbbit választotta.
A fennmaradó idejében a segédjével
szakadatlanul dolgoztak a Radio Golf befejezésén,
és végül célba értek. Épphogy, de sikerült.
HATVAN ÉVESEN ELHUNYT AUGUST WILSON, A FEKETE AMERIKAI SZÍNHÁZ SZÍVE
Amikor egy fiatal színész szerepel ezekben a darabokban,
az olyan, mintha felvenné August stafétabotját.
Egy teljesen új generáció
veheti át azt a tudatosságot, amit August nyújtott.
Mindenki kap egy díszdobozos gyűjteményt a tíz darabból.
Ha az ember nem tagja ennek a kultúrának vagy ezeknek a közösségeknek,
de próbálja szívszorító, érzelemteljes módon megérteni őket
olyan embereken keresztül, akiket szeret, és akikben hisz,
az rendkívül értékes módon segíti
a multikulturális közösségek megteremtését.
Azzal, hogy August színpadra vitte ezeket az szereplőket,
ezek a fiatalok is rá tudnak találni önmagukra.
Tudják, nem az a lényeg, hogy mindenkiből színész vagy rendező legyen.
Hanem hogy tisztában legyenek vele, hogy bármihez kezdhetnek.
Azt tehetnek, amit csak szeretnének.
Minden lehetséges, igaz?
Lesz, akiből orvos lesz, másokból ügyvéd, néhányukból színész.
Nem tudom, számít-e igazán, hogy ki fog nyerni.
Ahhoz, hogy eljussanak idáig, és fellépjenek itt…
Ehhez hatalmas bátorságra volt szükség.
Biztosan voltak fiatal színészek,
akik felléptek azon a színpadon,
pedig nem akartak színészek lenni,
mindezt August Wilson, és az ő szavai miatt.
Biztosan megvilágosultak életük kérdéseire vonatkozóan.
És a lelkük is gyógyulhatott.
Talán néhány művészünket is ennek köszönhetjük.
Azokat, akik utána rájöttek: „Hát én ezzel akarok foglalkozni!”
Egy olyan világban, ahol az együttérzés néha igencsak ritkaságszámba megy,
szerintem nemes dolog művésznek lenni.
A zsűri már elmondta,
hogy ez volt az elmúlt tíz év legnehezebb döntése.
Jól van.
A harmadik helyezett, aki 1000 dollárt nyer…
Teslyne Junior!
A második helyezett, 2000 dollárral…
Nia Sarfo!
Első helyezett, 3000 dollárral…
Gerardo Navarro!
Köszönjük, hogy eljöttek, és jövőre találkozunk!
Fantasztikus!
Úgy örülök!
- Ez szuper! - Igen.
Őszintén szólva, elképesztően hálás vagyok ezért az élményért.
Ez tényleg nem a végeredményről szólt, hanem az odajutásról.
Még bőven van mit kitalálnom az életemre vonatkozóan…
de bebizonyítottam magamnak, hogy nagy dolgokra vagyok képes.
Ha az ember elég bátor és kitartó,
a világon bármit elérhet.
Ha az embernek nem sok jut, mindig többre vágyik, éhezik a sikerre.
És én mindig, mindig tudtam, hogy többre vagyok hivatott.
Tudtam, hogy vár rám valami odakinn.
August műveinek hála
már világosabb képet kaptam önmagamról mint emberről.
Alaposabban megismertem az eredetemet.
Ez segített a személyiségfejlődésemben mint afroamerikai nő,
és színházi előadóként is jobban tudom, ki vagyok, és mit vagyok képes nyújtani.
Hálás vagyok a lehetőségért.
August esélyt adott,
hogy végre megmutathassam magam,
és megmutatta nekem…
hogy megérdemlem a figyelmet. Mindenki megérdemli a figyelmet.
Nem számítottam rá, hogy győzök, de ez August munkásságáról is árulkodó.
Hogy mindenkinek szól, és minden elnyomottal foglalkozik.
A barátaimmal arról beszélgetünk, hogy kevesen képviselnek minket,
és szerintünk ez azért van, mert mi vagyunk a változás.
Nekünk kell annak lenni.
Az a dolgunk, hogy tudassuk velük, hogy van, aki törődik velük.
Segítenünk és bátorítanunk kell őket,
felemelni és felépíteni őket, hogy esélyük legyen versenybe szállni.
Nem mindenki jut el a csúcsra.
És egyébként is, mi számít a csúcsnak?
Nem feledkezhetünk meg a végső lépcsőről, a jelentőségről.
ESTER NÉNI
Ez sokkal többet ér, mint a díjak.
Ez az ember öröksége.
Ami megmarad utána akkor is, amikor már rég elment.
A győzelem önmagában mit sem ér,
mert amint a kezünkben tartjuk a díjat,
jön négy szó, ami életünk végéig kísérteni fog.
Ez a négy szó pedig az, hogy: „És most mi lesz?”
És most mi lesz?
HAT HÓNAPPAL KÉSŐBB
MINDEN LEHETSÉGES
JESTIN WALKER EMLÉKÉRE
A nagyapámat képviselve
állok most itt.
Hatalmas cipők ezek.
Egy teljes generációt képviselek,
akik otthagyták a régi, elmondhatatlanul pokoli életüket délen,
és északra jöttek munkát keresni,
hogy méltóságban élhessenek,
az élet minden ajándékával együtt.
Ők Georgia, Arkansas és Mississippi gyapotföldjeiről,
az alabamai kényszermunkatáborokból,
a louisianai cukornádmezőkről,
vagy nagyapámhoz hasonlóan
az észak-karolinai dohányültetvényekről jöttek.
Bibliával és gitárral a kezükben érkeztek.
Megbélyegzett emberekként, akik szerettek volna
saját lelkük még formálható részéből
új személyiséget kovácsolni, őszintén értékes szabad emberekként.
Olyan szokásokat és életstílust hoztak magukkal,
amely a természetükből és az érzékenységükből adódott.
Én pedig ebből a szokáskörből
és ezekből a társadalmi kapcsolati normákból
merítek a saját művészetemhez.
Hálás vagyok Önöknek!
A nagyapám is hálás!
Ezzel a kitüntetéssel őt is megtisztelik,
ennek szellemében pedig önmagukat is.
Mivel készülsz idénre?
Mondom az ötletet.
Two Trains Running. Memphis. Első felvonás.
Második jelenet.
NIA SZÍNÉSZETET TANUL A DÉL-KALIFORNIAI EGYETEMEN.
FREEDOM BEKERÜLT A JUILLIARD SZÍNMŰVÉSZETI KONZERVATÓRIUMÁBA.
GERARDO SZÍNÉSZET SZAKIRÁNYÚ HALLGATÓ LETT A PITTSBURGHI CARNEGIE MELLON EGYETEMEN.
CALLIE DRÁMATAGOZATOS LETT AZ NYU TISCH MŰVÉSZETI ISKOLÁBAN.
AARON ELŐADÓKÉNT DOLGOZIK EGY ALBUMON A BENTLEY RECORDS STÚDIÓVAL.
CODY ÉVFOLYAMELSŐKÉNT VÉGZETT,
ÉS AZ ILLINOIS-I EGYETEMRE JÁR CHICAGÓBAN.
A feliratot fordította: Gorcsa Norbert