Downloaded from YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎PITTSBURG
‎Suntem pe cale de a face o alegere ‎privind viitorul.
‎Și cred că ne-ar prinde bine ‎să ne vedem trecutul.
‎Suntem cine suntem azi în societate
‎în urma lucrurilor petrecute ‎înaintea acestui moment.
‎Dar în cultura noastră uităm ‎ce s-a întâmplat acum două săptămâni.
‎Ca să știi cine ești ‎și ce se cuvine să faci,
‎trebuie să-ți cunoști istoria.
‎Urăm bun venit clasei 2018
‎a finaliștilor Concursului anual ‎de monologuri August Wilson!
‎Pe cine avem aici? Avem Pittsburg.
‎Pittsburg!
‎Avem Seattle aici. Avem Boston aici.
‎Dar Atlanta? New York City. Portland.
‎New Haven. Dallas. Chicago.
‎Los Angeles. Da.
‎Ținem acest concurs național de zece ani.
‎Am inițiat concursul ‎în anul de după dispariția dlui Wilson.
‎Deplângeam pierderea ‎celui mai mare scriitor al Americii.
‎Urmăriți ‎All Things Considered ‎la NPR News. Sunt Debbie Elliott.
‎Dramaturgul laureat cu Pulitzer ‎August Wilson a murit astăzi
‎la un spital din Seattle. Avea 60 de ani
‎și suferea de cancer la ficat.
‎Wilson era cunoscut ‎mai ales pentru‎ ‎ciclul său de zece piese
‎incluzând dramele ‎Fences ‎și ‎Ma Rainey's Black Bottom.
‎Ultima lucrare a ciclului, ‎Radio Golf, ‎a avut premiera în aprilie.
‎Piesele lui Wilson au descris viața
‎afro-americanilor ‎din fiecare deceniu al secolului XX.
‎O temă recurentă a fost ‎impactul de durată al sclaviei
‎asupra generațiilor succesive ‎de americani de culoare.
‎Toate cele zece piese spun același lucru.
‎Că America vă aparține.
‎Dacă semenii voștri au venit aici ‎în cala unei nave de sclavi,
‎dacă ați venit aici în căutarea libertății ‎religioase, politice,
‎din orice motiv, ‎America ne aparține tuturor,
‎cu toate drepturile și privilegiile ei.
‎Așa arată America.
‎Iar voi, voi sunteți viitorul meu.
‎Faptul că tinerii ajung ‎să-l cunoască prin concurs
‎e cel mai important lucru, expunerea lor
‎la ceva nemaivăzut până atunci.
‎Sunt intrigi bune,
‎sunt piese extraordinare,
‎iar tinerii și vârstnicii le îndrăgesc ‎când le văd.
‎Și sunt familiare.
‎Le sunt familiare, ‎mai ales afro-americanilor.
‎August a fost scriitorul care m-a văzut
‎și, când spun asta, mă refer la mine,
‎dar și la oameni asemenea mie.
‎Pentru mine, e o muză.
‎Pentru el, viața era scrisul ‎și scrisul era viața.
‎Și-a autoimpus sarcina
‎de a scrie câte o piesă ‎pentru fiecare deceniu al secolului XX.
‎Și nu au apărut în ordine cronologică.
‎Au apărut pe măsură ce i-au vorbit muzele.
‎Sunt piese despre oameni care rezistă, ‎dar sunt afectați de istorie.
‎Parcurgându-le, simți că ai trăit secolul.
‎August 1911. O pensiune din Pittsburg.
‎Anul este 1957.
‎Nu era atras să scrie ‎despre evenimente istorice mari.
‎PERSONAJE
‎MĂTUȘA ESTER TYLER
‎Nu cred că avea să-l pună vreodată ‎pe scenă pe Frederick Douglas,
‎ci un gunoier care fusese în Liga Negrilor
‎și un trompetist oarecare.
‎Cam din asta e plămădită lumea.
‎August e al tuturor. ‎E mamă, tată, soră, frate.
‎Toți care au mamă, tată, soră, frate. ‎Asta îți spune ceva.
‎Dacă ai un prieten apropiat, ‎îți spune ceva.
‎Dacă ai avut inima frântă, ‎ai avut-o frântă în toate limbile.
‎CONCURSUL AUGUST WILSON
‎Mii de elevi din 12 orașe ‎interpretează un monolog
‎dintr-o piesă din ciclul secolului ‎al lui August Wilson
‎pentru șansa de a ajunge pe Broadway.
‎CU ȘASE LUNI MAI DEVREME
‎ÎNCEPE PRIMA RUNDĂ A CONCURSULUI.
‎PARTICIPĂ PESTE 400 DE ELEVI.
‎PRIMII 20 VOR AJUNGE ‎ÎN FINALA DE LA CHICAGO.
‎Folosiți timpul ‎pentru a vă repeta monologurile.
‎Iei un tip care se duce ‎și înșfacă o femeie,
‎crede c-a dat de ceva ‎fiindcă femeia e dulce și delicată.
‎„Bărbații fac copii ‎și fug și te lasă cu ei pe cap,
‎zicând că vor să vadă ‎și grădina vecinului.”
‎Vreau respect.
‎Nu știe că se pune cu regele Hedley II.
‎Puteți să vă scoateți jachetele ‎și să vă relaxați.
‎Puteți face oricâtă gălăgie aici ‎înainte de a intra dincolo.
‎Anul trecut am stat aici și am pierdut.
‎Așa că voi sta acolo.
‎Știu că-s mulți copii
‎și toți vor fi emoționați și bucuroși ‎să interpreteze în fața voastră.
‎Unu, doi, trei, patru, ‎cinci, șase, șapte, opt.
‎Vom merge din nou înainte.
‎Capra calcă-n piatră, ‎piatra crapă-n patru.
‎Nu!
‎Nu le aștept pe Winnie și Winnie Williams
‎din Williamsburg și Williamstown.
‎Nu le aștept pe Winnie…
‎…și am descoperit că, cu cât te agăți ‎mai tare de acești bărbați…
‎cu atât mai ușor e să ți-i sufle o fată.
‎M-am pomenit că s-a maturizat. ‎Se pretinde femeie.
‎Desfăcându-ți picioarele ‎în fața unui bărbat
‎n-ajungi femeie, am încercat să i-o spun.
‎Crezi că-ți fac aport și dau din coadă.
‎Omul negru nu e câine.
‎Dacă te socotești dur,
‎rămâi așa în continuare.
‎Dacă ești înverșunat și zici „Nu”, ‎rămâi așa.
‎Știți ce aveți de făcut. ‎Știți cum trebuie făcut.
‎Aliniază-i și…
‎- Să-i aliniez? ‎- Da.
‎Veniți după mine!
‎Începem!
‎Bună! Sunt Freedom Martin
‎și voi fi Bynum Walker ‎din ‎Joe Turner's Come and Gone.
‎Nu poți să gândești așa!
‎Gândește-te la ansamblu.
‎Atârn o droaie de lucruri,
‎tot soiul de catrafuse ‎legate de teatru, afișe.
‎Am părăsit Oklahoma ‎pentru Liceul de arte Chicago.
‎Nu prea existau posturi de actor ‎în Broken Arrow, Oklahoma.
‎Am montat o producție cu ‎Macbeth. ‎L-am interpretat pe Banquo.
‎Banquo se întoarce ‎cu veșmintele însângerate.
‎Ăla e tricoul pe care l-am folosit.
‎Eram un puști de culoare ‎de 1,80 m din Oklahoma.
‎Jucam baschet. ‎Asta așteptau de la mine acolo.
‎Era primul lucru pe care-l vedeau la mine.
‎Ăsta e… ăsta e Freedom. ‎E copilul de culoare din clasă.
‎De obicei mă descriau…
‎ca pe un biscuit de cacao cu lapte,
‎ceea ce înseamnă să fii alb ‎în trup de negru. Din astea.
‎A început să mă intereseze teatrul ‎printr-a șaptea.
‎Acela e primul meu portret.
‎Pentru prima piesă la care am dat probă, ‎A douăsprezecea noapte.
‎Am avut un rol mic, două replici.
‎Aveam sabie și spuneam:
‎„Te arestăm în numele contelui Orsino.”
‎Atunci l-am cunoscut pe Shakespeare ‎și am realizat că-mi place.
‎Înainte de asta, credeam ‎că actoria înseamnă doar film,
‎Denzel Washington, Will Smith.
‎Nu știam că poți avea o carieră în teatru.
‎Ador ‎Othello.
‎O piesă shakespeariană ‎cu un protagonist negru
‎și nu doar atât, unul cu profunzime.
‎Toți mă priveau ciudat.
‎Antrenorul mă întreba ce am, ‎de ce plec de la antrenament la repetiții.
‎Nu știu de ce eram atât de… nefericit.
‎Îi aveam pe părinți și pe frate-meu,
‎aveam note bune ‎și eram în echipa de baschet.
‎Eram titular în echipa de baschet.
‎Dar nu puteam exprima… ‎Nu puteam face asta în camera mea.
‎Înțelegi? Asta e…
‎Asta n-ar exista acolo.
‎E o binecuvântare când înveți ‎să privești o femeie și să vezi
‎în câteva șuvițe ale părului ei,
‎în pomeții ei curbați,
‎să vezi tot ce poate să-ți ofere viața.
‎E o binecuvântare ‎când înveți să privești așa o femeie.
‎- Ăsta e ultimul copil? ‎- Da.
‎Mă-ntreb… De unde a știut să facă asta?
‎Asta vreau să fac.
‎Știu că e ceva drastic, ‎că e un loc cu totul nou,
‎un stat cu totul nou, un oraș nou,
‎un liceu nou,
‎dar cred că asta trebuie să fac.
‎M-am plantat în tine, ‎așteptând să înfloresc.
‎Încerci să-mi spui.
‎Dă-te la o parte!
‎Sunt Nia Sarfo și o voi interpreta ‎pe Molly Cunningham
‎din ‎Joe Turner's Come and Gone.
‎Nu mă încred în niciunul.
‎Asta e gărgărița mea.
‎Astea-s animalele mele de pluș.
‎Îmi place să împart camera cu mama,
‎dar vreau un spațiu al meu, știi?
‎Cred c-aș vopsi totul în roz.
‎Am urmat elementara ‎într-un cartier predominant alb.
‎Ceilalți copii veneau și-mi atingeau părul
‎și părinții mă fixau cu privirea ‎de parcă eram un…
‎obiect străin, nu știu.
‎Știam că-s deosebită,
‎dar simțeam că orice făceam ‎avea să fie judecat
‎cu cruzime și mi-era groaznic de frică ‎din cauza asta.
‎Ăsta e dulapul meu ‎și în el am un panou de visuri.
‎Conține toate speranțele și țelurile mele,
‎dar nu-s la vedere. E foarte important.
‎Am devenit foarte timidă, ‎într-atât încât zile întregi
‎nu spuneam nimic până ajungeam acasă.
‎Dintotdeauna am știut ‎că vreau să încerc teatrul.
‎Într-a șaptea am jucat în ‎Cărțile junglei.
‎Am fost Shere Khan.
‎Nu-mi cere înregistrarea!
‎Am ajuns la repetiție ‎și m-am îndrăgostit pe loc de ea.
‎E-aici?
‎L-am ascuns? Nu cred.
‎E-aici?
‎L-a găsit.
‎Teatrul poate realmente să te transforme, ‎vorbesc serios.
‎Am întrebat dacă-i sălbatică sau nu!
‎Da.
‎Atunci de ce sunt zeul junglei?
‎De ce a venit omul după ele ‎de pe zidurile junglei?
‎M-am simțit auzită, m-am simțit frumoasă,
‎am simțit ‎că lumea mă vede pentru prima dată.
‎Am devenit extrovertită,
‎o persoană total diferită.
‎Nu mi-era teamă să fac orice.
‎Spuneau: „Nia, nu știam ‎că poți face asta.”
‎Iar eu: „Da, nici eu!”
‎De-asta nu cred în nimeni ‎în afara bunului Dumnezeu
‎și nu iubesc pe nimeni în afară de mama.
‎Mulțumesc.
‎Într-o zi am venit acasă ‎și mi-am zis că asta vreau să fac.
‎Pentru tot restul vieții. ‎Aici vreau să fiu.
‎Să fiu pe scenă, să joc.
‎Acesta e economizorul meu de ecran.
‎Îmi amintește constant unde vreau să fiu.
‎Orice ar fi, voi încerca să reușesc.
‎Așa că vom vedea!
‎Tu ai făcut asta?
‎Mă distrez.
‎- Și eu m-am distrat. ‎- Da? Al tău a fost grozav.
‎E greu să ai reflectoarele în față.
‎Cuvintele te părăsesc.
‎Știi ce încerci să spui, dar pleacă.
‎M-am oprit și am reînceput.
‎Nu plânge! Nu-ți arăta latura slabă. ‎Ești puternică în interior.
‎Cody?
‎Bună ziua. Sunt Cody Merridith ‎și voi interpreta ‎King Hedley II.
‎Negroidul ăsta m-a tăiat.
‎M-a lovit cu briciul și am înlemnit.
‎Nu-l ratați pe Cody. Uitați! ‎Nu ratați monologul lui Cody.
‎Doamne!
‎Asta se-ntâmplă ‎când ești plictisit zi de zi.
‎M-am născut într-un ghetou.
‎Se trăgea noapte de noapte. ‎I se spunea Păduchii.
‎Nimeni nu vrea să stea într-un loc ‎care se cheamă Păduchii.
‎Am premiile acolo.
‎N-ai ce să zici. Am premiile mele.
‎Dovezile succesului.
‎Sunt în Asociația liceenilor merituoși.
‎Ce e asta? Primirea în OneGoal.
‎Doar note de zece. Nu-ți bate capul.
‎Rapoarte, totul.
‎Tata n-a fost acolo,
‎nici tații fraților și surorilor mele ‎n-au fost.
‎Lumea mă etichetează
‎ca violent și nu prea harnic sau
‎ca lucrând pe bani necurați, ‎lucruri de genul ăsta.
‎Îmi place să înțeleg…
‎de ce am adoptat altă abordare.
‎Cartea asta a costat 25 $.
‎Am luat toate testele practice ‎de la sfârșitul cărții.
‎Crescând, mi-am văzut frații ‎făcând anumite greșeli
‎și nu pot urma aceeași cale.
‎Mi-am zis: „Trebuie să-nvăț din asta.”
‎N-am scăpat nepedepsit. Atunci.
‎Dar m-am deșteptat.
‎Următoarea va fi legitimă apărare.
‎Următoarea nu mă va costa nimic.
‎Mulțumesc.
‎Nu am resursele
‎care-ți trebuie ‎ca să ajungi actor de mâna întâi.
‎N-am făcut niciodată ‎exerciții vocale. Niciodată!
‎Capra calcă-n piatră, ‎piatra crapă-n patru.
‎Și-apoi vine… Crăpa-i-ar capul caprei.
‎Cum a crăpat piatra-n patru sau…
‎Dar dacă cineva e mai bun ca tine
‎sau cineva are un avantaj clar ‎față de tine,
‎ai grijă să joci pe același teren.
‎Da. A fost ceva interesant, căci era…
‎Era concentrat.
‎Era concentrat, dar era…
‎Foarte supus, ‎dar într-o manieră credibilă.
‎- Avea o manieră sinistră credibilă. ‎- Dar credibilă, da. Sinistră.
‎Nu e Hedley tradițional,
‎dar am zis: ‎„O clipă. E chiar mai de groază.”
‎Merge cu acel schimb de energie.
‎- Pe care l-a făcut la final. Da. ‎- La final.
‎- Ăsta-i nebunul ăla. ‎- Da.
‎Probabil a fost ‎cea mai bună interpretare a mea.
‎- De până acum. ‎- Bine.
‎E legat de acel personaj într-un fel
‎pe care îl trăiești dacă trăiești ‎într-un anumit cartier din Chicago.
‎Aici îi avem pe primii zece.
‎De sus, începând de aici, ‎cel mai de sus aici.
‎Citatul „Optimism revoluționar neînfricat”
‎e din discursul de absolvire ‎de la Juilliard.
‎Un actor numit Stephen McKinley Henderson
‎a ținut acest discurs fantastic.
‎L-am văzut pe YouTube și am rezonat cu el.
‎A spus că, pentru ca noi, tinerii artiști, ‎să ieșim să schimbăm lumea,
‎trebuie să avem sentimentul etern ‎de optimism revoluționar neînfricat.
‎De regulă, nu ne atingem de cei zece.
‎Primii zece, dac-au ajuns aici,
‎sunt redutabili.
‎Anul trecut, am ajuns în finală, ‎dar nu am câștigat.
‎Mi-am spus
‎că vom cuceri aurul la anul.
‎- Nu, sunt de acord cu ei. ‎- Da.
‎Perfect. Să-i închidem pe primii zece ‎ca să ne concentrăm la bază.
‎Unde e cel pe care tocmai l-am văzut?
‎- Făcea parte din… ‎- 153.
‎- Ba nu, e sub 162. ‎- 153?
‎- Da. ‎- Da, cred că e puțin cam fals.
‎Mă simt în dezavantaj, ‎dar am să lucrez. Încontinuu.
‎Nu voi înceta lucrul
‎până ce nu vei recunoaște ‎că sunt la nivelul tău sau peste.
‎Are instructor?
‎Sau a venit pe cont propriu?
‎Nu, a urmat șase săptămâni de cursuri.
‎Așadar șase cursuri.
‎A fost atât de bun fără nicio îndrumare.
‎Exact.
‎L-au învățat să interpreteze un monolog ‎în șase săptămâni.
‎- Șase zile. ‎- Da.
‎Sunt convinsă ‎că acest individ are potențial.
‎Când am venit prima dată la școală ‎și am văzut tot terenul acesta,
‎am fost siderat.
‎Am copilărit în sudul Los Angelesului.
‎Într-un cartier ca cel în care am crescut ‎lumea nu discută despre piese
‎și nu are ocazia să vadă piese.
‎Dar eram foarte fraged ‎și știam că sunt croit pentru actorie.
‎Mergeam adesea la agențiile de casting
‎de care auzeam la radio
‎și multe erau doar escrocherii.
‎Voiau… Multe dintre ele voiau bani.
‎Ceea ce noi nu aveam.
‎Am crescut cu filme de televiziune ‎și voiam să fiu actor de televiziune.
‎Cred că pur și simplu datorită normelor ‎cu care am crescut.
‎Erau copiii nebuni după teatru.
‎Nu-mi plăcea teatrul.
‎Într-a opta, nu aș fi crezut
‎că, după un an, aș vrea ‎să joc într-o piesă.
‎- N-am mai repetat cu muzică. ‎- Bun.
‎- Acum așa vei face. ‎- Și… Bun.
‎Cel mai frumos sunet ‎pe care l-am auzit vreodată
‎- Mar… Maria ‎- Maria
‎Maria, Maria, Maria
‎Când am interpretat aici, la școală, ‎am avut o revelație.
‎Mi-am dat seama ‎că mai importantă e narațiunea.
‎Maria!
‎Rostește-l tare și-un cântec va cadența
‎Rostește-l șoptit ‎și-o rugă aproape că va nălța
‎Nu știam cine știe ce ‎despre August Wilson.
‎Dar aveam prieteni ‎care fuseseră la concurs.
‎Și a fost… fantastic.
‎Mi-am propus să particip anul următor. ‎Era musai.
‎Lucrând la August Wilson, ‎cu toate că nu sunt afro-american,
‎nici nu încerc să fiu ‎sau nimic de genul acesta,
‎am simțit că a scris
‎pentru toți oamenii care nu sunt,
‎cred, văzuți constant.
‎Adică, sunt mexican. Hispanic.
‎Studiind la școala de arte,
‎aplecându-mă asupra teatrului, ‎deși se spune că doar 7% reușesc,
‎mă voi sili să fiu ceea ce vreau.
‎Ți se dau foarte puține șanse în viață ‎să te exprimi.
‎Viața înseamnă mai ales să te maschezi.
‎Ți se pun o mulțime de etichete.
‎Undeva, ascuns, e sinele tău real.
‎Iar dacă nu ți se permite să ți-l exprimi,
‎dacă nu ți se permite niciodată, ‎atunci faci implozie.
‎Sunt din Cherryville, Carolina de Nord.
‎Vacile sunt mai numeroase decât noi.
‎E foarte mic orășelul!
‎Nimic nu se compară ‎cu mirosul transportului în comun.
‎Tatăl meu biologic a locuit aici, ‎în Atlanta.
‎Spunea: ‎„Aaron, ai mai multe oportunități aici.
‎Vino aici să pui osul la treabă.”
‎Am venit aici ‎și am intrat în clubul Toastmasters.
‎Te învață să vorbești.
‎Tata vrea să mă fac politician.
‎Mă pregătesc pentru asta.
‎Apoi mi-a spus: „Școala la care ești ‎are un program de actorie.
‎Ți-ar prinde bine.”
‎Am zis: „Nu știu. Am… Îmi place sportul.”
‎Ca să evit toate astea, ‎mi-am aruncat geanta cu cărți pe aici.
‎M-am strecurat afară.
‎Și peste calea ferată.
‎Apoi mi-am zis: „Bine, încerc.”
‎Am venit la curs și făceau yoga.
‎Am rămas cu gura căscată.
‎Profesoara mi-a spus: ‎„Trebuie să fii liber,
‎să te prefaci că poți fi oricine.”
‎La care eu: „Serios?”
‎Să șezi în liniște solemnă ‎pe eșafodul întunecat
‎în temnița pestilențială ‎pe viață condamnat.
‎De atunci, am prins microbul, ‎cum se spune.
‎Amintirea dulcii tale dragoste ‎într-atât mă îmbogățește
‎încât socot ‎că la rang de rege ea mă îndreptățește.
‎Apoi mi-au spus ‎despre concursul August Wilson.
‎Am zis: „Super, merg. Haide!”
‎Am găsit un monolog ‎care mi s-a părut că suna
‎ca oamenii din orașul meu natal.
‎Am zis: „Da, ăsta-s eu.” ‎L-am interpretat pentru ai mei,
‎la care ei: „E-oribil.”
‎„Poftim? De ce?” ‎Iar ei: „Pentru că te prefaci.”
‎M-au demoralizat serios.
‎M-am întrebat: „Să-l schimb? Ce să fac?”
‎Am întrebat-o pe profesoară:
‎„Pe ce drum ar trebui să o iau?”
‎Dar ea: „Ce tot spui? E formidabil.”
‎Am zis: „Bine.”
‎Părinții mei au să…
‎Nu mă îndrumă în direcția bună.
‎Trebuie să fac ce e real pentru mine.
‎E tare!
‎Iubesc acest meșteșug. Îmi place ce fac.
‎Nu le-a plăcut.
‎Lorraine Hansberry a spus: ‎„Trebuie să fii arogant
‎ca să te crezi artist.”
‎Sincer, chiar înseamnă ceva
‎să crezi că poți să faci ceva creativ ‎și să-ți pui amprenta.”
‎Soarele de Houston…
‎Mama e primul meu model.
‎Tot ce sunt i se datorează ei ‎și este al ei.
‎Bună dimineața! Mulțumesc mult!
‎M-a crescut singură.
‎Când eram mai mică,
‎sora mea, eu și fratele mai mare am urmat ‎o școală privată.
‎Trăiam bine, ‎lucra în America corporatistă.
‎Apoi a făcut o tumoare.
‎Și a părăsit America corporatistă, ‎pentru că era,
‎medicul a spus că era din cauza stresului.
‎Dragă tată, îți mulțumim.
‎Îți mulțumim că ne-ai permis să…
‎Apoi a lovit recesiunea din 2008.
‎Și ne avea pe noi trei.
‎Ne-am mutat într-un apartament minuscul.
‎Pentru spălătorie,
‎efectiv strângeam monede.
‎Și nu era niciodată goală.
‎Era plină de iubire.
‎Treci prin ceva…
‎I-am zis că vreau ore de dans
‎și nu și le-a permis. ‎Dar m-a dus la biserică.
‎Am dansat acolo. ‎Acolo am învățat să fac piruete.
‎Totdeauna reușea imposibilul.
‎- Ce faci? ‎- Bine.
‎- Mă bucur! ‎- Supermamă!
‎Am urmat Liceul de actorie ‎și arte vizuale.
‎În clasa a noua, ‎m-am îndrăgostit de teatru
‎și mă bucuram să fiu în spectacole ‎și musicaluri.
‎Teatrul m-a surprins.
‎Într-o zi, am aflat de concurs
‎și am descoperit ‎The Piano Lesson.
‎M-am îndrăgostit de Berniece.
‎Am destul de furcă cu Maretha.
‎Am destui pe care să-i iubesc ‎și să-i îngrijesc.
‎E stâlpul acelei familii, ‎mi-o amintește pe mama.
‎Erau calitățile pe care mi le doream: ‎să fiu o femeie puternică,
‎să ajung o persoană ‎care se cunoaște pe sine ca tânără.
‎Și era foarte… ispititor, cred.
‎E ideea că faci parte din lume.
‎Asta cred ‎că le insuflă piesele lui August Wilson.
‎Te încadrezi, aparții,
‎ai de făcut o contribuție, ești normal.
‎Înțelegi? Ești normal.
‎ZONA DE SUD ‎LICEUL PERSPECTIVES
‎JOHN MURPHY ‎PROFESOR DE ENGLEZĂ
‎- Bună dimineața! ‎- Bună, Cody!
‎Ai idee de ce a venit echipa de filmare?
‎- Nu. ‎- Vino!
‎Bună dimineața, Iker.
‎Apropie-te!
‎„Felicitări! Suntem încântați ‎să vă informăm
‎că v-ați calificat în finala ‎Concursului de monologuri August Wilson.”
‎„…din acest an, ‎cu o oră de instruire gratuită.”
‎Le scriem astăzi.
‎Apoi îți asigurăm un loc
‎unde vei beneficia ‎de o oră de instruire gratuită
‎pentru a-ți pune la punct monologul ‎înaintea finalei.
‎- Bine. ‎- Sunt pregătit.
‎Excelent, e cea mai bună reacție ‎la care puteam să m-aștept.
‎Ești gata. Gata de-acțiune!
‎Ce nebunie!
‎Salut! A fost bine. ‎Am ajuns în finala de la Chicago.
‎Felicitări!
‎Serios?
‎Credeai mă filmează fiindc-am pierdut?
‎În preajma școlii și zonei noastre,
‎nouăzeci și nouă la sută sunt de culoare. ‎96% sunt sub pragul sărăciei.
‎Salut, dră Rimel!
‎- Bună, dle Cody. Cum te simți? ‎- Bine. Am un cameraman.
‎Nu avem multe catedre.
‎Nu avem catedră de dramă, ‎de muzică, de artă.
‎E unul din cei doi copii care nu urmează ‎o academie de arte și au reușit.
‎Nici program de teatru n-avem. ‎Asta e ora de engleză.
‎Am îmbrățișat pe deplin ideea
‎că monologul lui Cody reflectă ‎efectul anilor 1980,
‎al politicii economice a lui Reagan ‎și al epidemiei de crack asupra orașelor.
‎Încerc să creez lumea Americii de culoare,
‎să creez un mediu și să-l arăt,
‎care e capabil să ofere sprijin
‎astfel încât, când pleci de la tata ‎de-acasă, să nu ieși singur în lume.
‎Să fii dotat cu maniere și un mod de viață
‎unic și specific al tău ca afro-american.
‎Aveam senzația
‎că discursul acela îmi era deja intrinsec.
‎Mai ales în felul în care folosea ‎cuvintele, cuvintele pe care le folosea.
‎Fluxul limbii, ritmul limbii.
‎Le simțeam foarte familiare.
‎Sună ca tipul de la magazinul din colț,
‎vorbind întruna.
‎Sună cum vorbește tatăl meu vitreg.
‎Mi-am zis că-i musai s-o fac. ‎Era distractiv.
‎Bynum m-a atras. Le-a rezolvat pe toate.
‎Mi-ar plăcea să intru în pielea ‎unuia care le-a rezolvat pe toate.
‎Nu puteam să scriu dialoguri, iar asta
‎pentru că nu vedeam valoare ‎în felul de a vorbi al celor de culoare.
‎Simțeam că trebuie schimbat ‎pentru a-l transforma în artă.
‎Mi-am întrebat prietenul dramaturg: ‎„Cum îi faci să vorbească?”
‎A spus: „Nu-i faci, îi asculți.”
‎Mi s-a părut că făcea pe istețul.
‎Treptat, după cinci sau șase ani, ‎am început să ascult
‎și am înțeles ce-a vrut să spună.
‎Că, dacă asculți ce auzi,
‎trebuie întâi să recunoști valoarea ‎din ceea ce auzi.
‎…te naști cu două șanse ‎înainte să ajungi la final.
‎Păstreaz-o cu grijă… uitându-te ‎după mingea cu efect din colțul interior.
‎TONYA: E și viața mea. Asta nu vezi.
‎KING: Viața ta e viața mea. Asta nu vezi.
‎BYNUM: Acum, te pot privi, dle Loomis,
‎și văd un om care și-a uitat cântecul.
‎A uitat să-l cânte.
‎MEMPHIS: Libertatea e grea. ‎Trebuie să pui umărul la ea.
‎Pune umărul la ea ‎și speră să te țină spatele.
‎August Wilson e bluesul. ‎E muzica de blues.
‎Așadar, nu trebuie să faci altceva ‎decât să asculți cântecul.
‎Shakespeare sună mai mult a…
‎August Wilson, mai mult…
‎Aceleași cadențe ale vorbirii ‎le auzi acasă.
‎Vorbește despre noi,
‎vorbește despre mine. ‎Zic: „Parc-ar fi mătușă-mea.”
‎MOLLY: Nu mă încred în niciunul.
‎Pentru că se identifică atât de mult ‎cu ea,
‎e foarte ușor de reprezentat.
‎Uneori, ai nevoie de manifestarea fizică ‎a unui vis și a celui care ești.
‎Molly e din școala veche…
‎Știi cântecul…
‎E a naibii de frumoasă
‎Acela? E cântecul tematic al lui Molly.
‎Molly e-a naibii…
‎Am citit despre el ‎că a mers să ia niște poze.
‎Femeia a spus că nu-și poate lua pozele ‎chiar dacă avea bonul.
‎Omul s-a înfuriat
‎și gândea că lumea ar trebui ‎să fie simplă,
‎că tot ce ți se spune că e adevărat ‎ar trebui să fie adevărat.
‎Și simt că pot să mă identific cu el ‎în această privință.
‎Care este perioada în care ți-ai spus:
‎„Acum sunt dramaturg”?
‎Am scris piesa intitulată ‎Jitney,
‎pe care am trimis-o ‎teatrului Eugene O'Neill.
‎E o conferință a dramaturgilor.
‎Și au trimis-o înapoi.
‎Despre ce era ‎Jitney?
‎Jitney‎ e ca un taxi ilegal și se desfășura ‎într-o stație de taxiuri ilegală
‎din Pittsburgul anilor '70, ‎în care demolăm
‎clădirea în care era stația de taxiuri.
‎Una dintre piese v-a fost acceptată. Care?
‎Ma Rainey's Black Bottom.
‎Conferința O'Neill a dramaturgilor
‎e un program de vară ‎pentru încercarea de scenarii noi?
‎- Da, e… ‎- E printre cele mai bune.
‎Acolo ai șansa să afli ce merge ‎și ce nu merge.
‎Categoric. Și eram acolo. M-am gândit:
‎„Trebuie că sunt dramaturg, ‎de vreme ce sunt aici cu ei.”
‎CENTRUL DE DRAMATURGIE EUGENE O'NEILL ‎RAMPA DE LANSARE A TEATRULUI AMERICAN
‎La O'Neill, piesele au fost citite în orb,
‎cu atâtea înscrieri venite.
‎Nu știai autorul, ‎nu puteai avea idei preconcepute.
‎Trebuia doar să alegi narațiunea ‎care te prindea.
‎Profesia de dramaturg e foarte solitară.
‎Să fii la un loc cu opt, zece, ‎doisprezece alți scriitori
‎care știu ce înseamnă această povară,
‎să-i împărtășești lumii povestea ta ‎are o valoare deosebită.
‎Știu că August a găsit-o valoroasă ‎ca să-și afle tribul.
‎August a făcut șase piese cu noi.
‎Nu permitem recenzii ‎deoarece lucrarea e în fașă.
‎Astfel protejăm autorul și lucrarea.
‎Dar continuăm să-i invităm ‎pe cei din branșă să vadă lucrarea.
‎Șeful criticii de atunci ‎de la ‎New York Times
‎a ocolit interdicția recenziilor
‎scriind un articol elogios ‎despre un nou talent
‎de la O'Neill. Și August a fost lansat.
‎„O'Neill a găsit niște dramaturgi ‎care sunt excepții rare de la normă.”
‎Dl Wilson, prin forța elanului teatral, ‎se ridică deasupra tuturor.
‎STRIGĂTELE LUI MA RAINEY
‎SCRIITORI NEGRI, DATORI MUZICII ‎UN DRAMATURG, DESPRE BLUES
‎Câștigătoarea premiului Tony este ‎Fences.
‎CEA MAI BUNĂ PIESĂ - FENCES ‎AUTOR: AUGUST WILSON
‎I-l dedic fiicei mele Sakina. ‎Familiei mele.
‎Și tuturor Troy Maxsonilor.
‎Între distincții, premii ale Cercului ‎criticilor de dramaturgie,
‎un premiu Drama Desk, un premiu Tony ‎și două premii Pulitzer,
‎care îl fac unul dintre cei ‎mai distinși dramaturgi ai Americii.
‎E titanul dramaturgiei americane.
‎Sunt piese ‎care vor fi reprezentate la fel
‎cum e interpretat Shakespeare pe glob.
‎Locuiești în casa mea, ‎îți odihnești dosul pe cearșafurile mele.
‎Bagi în burtă mâncarea mea, ‎pentru că ești fiul meu.
‎Ești din sângele meu. Nu fiindcă te plac.
‎Dar e o binecuvântare ‎când înveți să privești o femeie
‎și să vezi în câteva șuvițe ‎ale părului ei.
‎Desfăcându-ți picioarele ‎în fața unui bărbat
‎n-ajungi femeie. Am încercat să i-o spun.
‎E un copil. Nu știe nimic despre viață.
‎Ce știe? Cine-a învățat-o? ‎Încerc să mă descurc singură!
‎Faptul că August scria aceste personaje ‎și aceste povești
‎le-a permis actorilor să dea putere ‎acestor noi voci.
‎1987 TONY PENTRU CEL MAI BUN ACTOR ‎JAMES EARL JONES - FENCES
‎1992 TONY CEL MAI BUN ACTOR ‎TWO TRAINS RUNNING
‎2001 TONY CEA MAI BUNĂ ACTRIȚĂ ‎VIOLA DAVIS - KING HEDLEY II
‎2010 TONY PENTRU CEL MAI BUN ACTOR ‎DENZEL WASHINGTON - FENCES
‎Apoi un actor tânăr în devenire vede ‎că e posibil
‎să fie în teatru, ‎să-i fie prețuită povestea.
‎A fost fantastic. Dumnezeule!
‎Am luat mult din piesă și m-a inspirat.
‎Excelent!
‎August face asta.
‎Să-i citiți toată opera.
‎- Da. ‎- Știți că a scris zece piese.
‎E cel mai tare dramaturg din țara asta.
‎Da, n-a mai făcut nimeni asta. ‎Nici Tennessee nu a făcut-o.
‎N-am trăit niciun moment ‎de plictiseală, eram…
‎Trebuie să rămâi cu fața lipită de ea.
‎- Mă bucur că ți-a plăcut. ‎- Da.
‎- Ești în concurs? ‎- Da.
‎Am ajuns în finală. ‎Sper să ajung în faza pe țară.
‎- Ce monolog? ‎- King Hedley II.
‎- Frumos. ‎- Da.
‎Îmi place asta. Aș vrea să o văd.
‎E o piesă și un monolog ‎cu încărcătură mare semantică.
‎L-ai putea juca, să-l trăiești.
‎Actoria-i grozavă, ‎doar să nu fii prins că o practici.
‎- Știi? ‎- Îmi place poanta!
‎Da, când ai un monolog, ‎începi gândindu-te la sfârșit.
‎Cum adică? Îmi puteți explica?
‎Da, știi cum se va termina,
‎știi unde încerci să ajungi.
‎Deci începi cu asta.
‎Publicul nu poate, căci îl atragi în el,
‎dar tu începi cu gândul la sfârșit.
‎- Îi controlez cursul? ‎- Așa reușești.
‎Perfect, mulțumesc!
‎Acum am o abordare nouă. Mulțumesc.
‎- E logic? ‎- Bineînțeles.
‎Actorii trec prin viață cu totul altfel,
‎trebuie să fim observatori.
‎Mereu spun că ești observator și hoț,
‎că vezi constant detaliile a orice.
‎Felul în care cineva lasă capul jos ‎dacă rostești un anumit cuvânt.
‎Și te întrebi: „De ce a făcut asta?
‎E legat de trecutul său?
‎A suferit o traumă? Nu m-a plăcut?”
‎A trebuit să o studiez pe mama.
‎A trebuit să studiez femeile de culoare ‎oriunde le vedeam.
‎În autobuz, în tren, mergând pe stradă…
‎Îl văd stând în stația de autobuz.
‎Dar uite ce mănâncă și cum mănâncă!
‎Vezi cum a zâmbit?
‎Vezi cum nu a zâmbit?
‎Aș putea intra într-un Starbucks
‎și să mă uimească diferiții oameni ‎de-acolo.
‎Cineva susține un interviu aici,
‎cineva vorbește cu maică-sa, ‎poate are o veste proastă.
‎Barmanița își urăște slujba.
‎Mă relaxez și ascult conversațiile ‎și cum se perindă oamenii.
‎Și totul mă pune pe gânduri.
‎Observi extremele umanității.
‎Ciudat e ‎că August Wilson a făcut același lucru.
‎Mergea în cafenele și își lua notițe,
‎scria ce spunea lumea din jurul lui.
‎L-am întrebat de metoda sa
‎și mi-a spus că închidea ușile
‎și jaluzelele și tot restul
‎și personajele intrau în odaie ‎și îi spuneau ce să scrie.
‎Am început lucrul la piesa despre anii '80
‎și încerc să mă ocup ‎de America de culoare,
‎de copiii din 1984 cu armele astea.
‎Am început să scriu un personaj ‎care are o cicatrice pe față.
‎În general încep cu un dialog
‎și, în replica cu care am început, ‎fusese într-un penitenciar,
‎a spus: „De unde ai cicatricea?”
‎Nu „Cum te-ai ales cu ea?”. ‎Ci: „De unde ai cicatricea?”
‎Ca și cum și-ar putea-o face pe stradă? ‎Sau: „De unde ai cicatricea?”
‎Poate credea că e a lui și voia una,
‎așa că am râs,
‎mi-am desfăcut briciul ‎și l-am tăiat pe față.
‎Iar el: „Acum ai și tu una.”
‎Negroidul ăsta m-a tăiat.
‎M-a lovit cu briciul și am înlemnit.
‎Parcă aprinsese cineva o lumină puternică
‎și totul stătuse în loc ‎și îl vedeam zâmbind.
‎Mi-a venit o idee.
‎Vreau să-mi spui monologul cu glas tare
‎exact de unde stai.
‎Pernell m-a făcut să-l ucid.
‎Pernell m-a făcut cimpanzeu.
‎Am zis: „Mă numesc King.”
‎Perfect!
‎Așadar, unde ajungi cu asta?
‎- Negroidul ăsta m-a tăiat. ‎- Negroidul ăsta m-a tăiat.
‎Așa că, bum, se întâmplă!
‎Și cum crezi ‎că se petrece în mintea lui? Încet?
‎Pas cu pas sau… Se petrece repede?
‎Ce se întâmplă cu ritmul?
‎Zvâcnește.
‎- Da. ‎- Un mare pocnet.
‎Da, iar apoi, apoi el… Acum, ce?
‎Acum a dat de ceva, da?
‎- Bun. Să repetăm. ‎- Bine.
‎Nici nu terminasem bine de vorbit, ‎c-am simțit ceva cald pe față.
‎- Bun. ‎- Un fulger cald.
‎Apoi ceva umed și cald.
‎- Bun. ‎- Negroidul ăsta m-a tăiat.
‎- Bun. ‎- M-a lovit cu briciul și am înlemnit.
‎- Da. ‎- Am zis: „Bine.
‎Bine, regele e încă aici.”
‎Să pronunțăm asta. Întregii lumi.
‎- Întregii lumi. ‎- Am zis: „Bine.
‎Regele e încă aici.”
‎- Ce-ai zis? ‎- Regele e încă aici.
‎Sper s-ajung la New York, ‎căci n-am mai fost cu avionul.
‎Sper ca asta să fie prima mea șansă ‎de a mă urca într-un avion.
‎Țin morțiș să câștig concursul.
‎Vreau să le arăt tuturor că sunt talentat.
‎LICEUL DE ARTE DIN CHICAGO
‎Oricât de tare mă hotărâsem ‎că asta e ce vreau să fac,
‎tot era o hotărâre greu de dus la capăt.
‎Știam că… taică-miu și frate-miu
‎n-au să-mi fie aproape ‎în următorii patru ani din viața mea.
‎În afară, așa!
‎Bun, fața în jos. Gata?
‎Din pricina asta simt presiune.
‎Orice va ieși din asta ‎trebuie să iasă repede.
‎Plecarea mea trebuie să se justifice.
‎Adică, n-am venit aici degeaba.
‎Vreau să câștig.
‎Vreau să fiu pe Broadway, să fac atâtea.
‎Când vreau un lucru,
‎dacă pun ochii pe el, ‎nu mă las până nu-l obțin.
‎Vreau… mai mult.
‎Familia mea biologică nu mi-a susținut ‎visul de a mă face actor.
‎Ei nu văd în divertisment ‎o cale spre succes.
‎A trebuit să părăsesc casa părintească.
‎M-au dat afară.
‎Soția lui e cea ‎care îl împinge către această extremă.
‎Uneori îmi zic că trebuie s-o fac ‎fiindc-au zis că nu-s în stare.
‎Dar spun și că ambiția mea se datorează ‎faptului că vreau s-o fac.
‎Fiindcă îmi place.
‎- Cum te simți? ‎- Bine.
‎- Unde ți-e capul? ‎- Nu știu.
‎Ți-e frică de ceva sau te simți bine?
‎De toate. Mi-e frică de toate.
‎Când ești pe scenă, e atât de palpitant.
‎Îmi țin pumnii. ‎Toată familia îmi ține pumnii.
‎Să merg mai departe.
‎Vreau să joc. Să emoționez oamenii, ‎să-i inspir pe alții.
‎Perspectivele din care mă pot inspira
‎mă îmbogățesc atât ca om, ‎cât și ca artist.
‎Viața în sărăcie cruntă,
‎copilăria într-un mediu ‎în care eram singura familie de culoare
‎din Central Falls și mă simțeam invizibil,
‎copilăria în disfuncționalitate…
‎actoria mi-a aruncat o frânghie.
‎Într-un fel m-a salvat.
‎M-a salvat.
‎FINALA REGIONALĂ
‎În fiecare oraș, ‎primii 20 de elevi concurează
‎pentru două locuri în finala națională ‎de pe Broadway.
‎Salut!
‎Mă simt ciudat singur.
‎Dar îmi voi reprezenta școala.
‎Măiculiță!
‎E foarte mare!
‎Țineți minte, voi sunteți cei ‎care aveți să le dați ceva lor.
‎E un motiv de sărbătoare.
‎- Zi de zi… ‎- Zi de zi…
‎…suntem tot mai buni…
‎…până suntem de neînvins.
‎- Suntem de neînvins. ‎- Suntem de neînvins.
‎- Amin! ‎- Amin!
‎Unu, doi, trei!
‎August Wilson!
‎Doamne, mă rog să ne iei anxietatea,
‎să ne lași să ne distrăm ‎și să ne bucurăm astăzi.
‎- Amin! ‎- Amin!
‎V-am lăsat cu mama voastră ‎ca să fiți în siguranță.
‎- New Yorkul e unic. ‎- New Yorkul e unic.
‎Știți c-aveți nevoie de New Yorkul unic.
‎CONCURSUL AUGUST WILSON
‎Hai, să-ncepem!
‎Bun venit la ediția din 2018 ‎a Concursului de monologuri August Wilson!
‎Suntem aici pentru a-l celebra ‎pe August Wilson și opera sa.
‎Elevii interpretează rolurile din piese
‎într-un mod care le reflectă ‎abordarea personală a personajelor.
‎Vei fi bine. Te îmbrățișez?
‎- Da. Am emoții. ‎- Vei fi bine.
‎Nu monologul, ci oamenii îmi dau emoții.
‎Pot s-aud urale mari pentru elevi, vă rog?
‎Par să fie o grămadă de oameni.
‎Și, să știți, ‎doi dintre cei trei câștigători
‎vor merge să joace pe scena August Wilson ‎de pe Broadway…
‎…la Concursul național de monologuri ‎August Wilson la New York City.
‎Sunteți gata?
‎Cei 21 de finaliști
‎ai Concursului de monologuri August Wilson ‎din 2018 de la Chicago
‎intrați, vă rog.
‎Prima persoană e Freedom.
‎Bună! Mă numesc Freedom Martin
‎și voi fi Bynum Walker ‎din ‎Joe Turner's Come and Gone.
‎Îmi zici că o femeie nu poate fi nimic ‎fără un bărbat.
‎Dar tu n-ai probleme, nu?
‎Poți să pleci de-aici fără mine, ‎fără o femeie
‎și să rămâi totuși bărbat.
‎E o binecuvântare ‎când înveți să privești o femeie
‎și să vezi în câteva șuvițe ‎ale părului ei,
‎în pomeții ei curbați,
‎tot ce poate să-ți ofere viața.
‎Erau nouă bărbați albi și trei femei albe,
‎toți au zis vinovat.
‎Nu se uitau la mine.
‎Le-am zis să se uite la mine, ‎la cicatrice.
‎N-am întâlnit bărbat să vrea binele cuiva.
‎Bărbații fac copii.
‎Și-apoi fug și te lasă cu ei pe cap.
‎Tipul gagicii ăsteia
‎a scos un ditamai cuțitul la Slow Drag.
‎Doctorilor le-au trebuit patru ore
‎și 112 copci ca să mă coasă.
‎Am zis: „E bine.
‎Regele e încă aici.”
‎Mulțumesc.
‎Vom ruga publicul să rămână pe loc
‎în timp ce juriul va merge să delibereze.
‎A fost grozav.
‎A fost. I-a ieșit de minune.
‎A fost foarte clar. Da, într-adevăr.
‎Acest program încearcă să aducă
‎cuvintele lui August Wilson ‎în școlile publice.
‎Citesc Shakespeare.
‎Ar trebui ‎să poată citi August Wilson la școală.
‎Să ne punem de acord ‎asupra numărului unu și doi.
‎Vreau să vă ofer
‎un set din Ciclul secolului ‎de August Wilson pentru școala voastră
‎ca să aibă și alți elevi acces ‎la opera sa.
‎Sunt de acord cu locul întâi și al doilea.
‎- Sunteți gata? ‎- Da!
‎Câștigătorul locului al doilea merge ‎la New York City
‎și primește 250 $…
‎Gerardo Navarro!
‎Iar câștigătorul locului întâi…
‎Aaron Guy!
‎Câștigătoarea ediției din 2018
‎a Concursului regional de monologuri ‎August Wilson din Chicago este…
‎Nia Sarfo!
‎Asta e fetița mea!
‎Gerardo obține locul al doilea ‎la Los Angeles.
‎Nia obține locul întâi la Chicago.
‎Am rămas uimită. ‎Sper că n-au făcut o greșeală.
‎Sper că era numele meu pe hârtie. ‎Că n-a fost un accident.
‎Aaron obține locul întâi la Atlanta.
‎Ai mei nu se așteptau ‎să câștig un concurs.
‎Le-am zis: „Ei bine, am câștigat.”
‎Înțelegi? Adică: ‎„Acum puteți spune că sunt actor?
‎Ce mai puteți spune acum?”
‎Iar reacția lor: ‎„Poate c-a fost o întâmplare.”
‎Au zis: „Ai avut noroc.”
‎Asta… Mi-au băgat-o în cap.
‎Am zis: „Bine. Am avut noroc.”
‎Nia l-a meritat 100% cu acel monolog.
‎Dar niciodată nu e ușor.
‎Când particip la concursul August Wilson,
‎învăț multe altele despre mine.
‎Mereu am simțit că experiența mea ‎ca bărbat de culoare diferă…
‎de a altor bărbați de culoare.
‎August Wilson spunea, în esență,
‎că aceștia sunt oameni de culoare, ‎prin orice ar fi trecut,
‎ceea ce mi-a schimbat viața.
‎Da, pentru întâia dată, m-am simțit bine ‎în pielea mea.
‎M-am simțit bine…
‎Da, foarte bine.
‎Freedom, la anul?
‎Ăsta e planul.
‎Toți au zis că am fost bun, ‎dar puteam fi mai bun.
‎Era talent cu carul în sală. ‎Am văzut asta la final.
‎Totul era bine pus la punct. Era…
‎Se vedea munca pe care au depus-o.
‎Și talentul. Ambele.
‎Nu e o sală pentru talentul înnăscut.
‎Am auzit adesea spunându-se despre mine ‎„talent înnăscut”.
‎Dar e neprelucrat.
‎Nimeni nu vrea mâncare neprelucrată.
‎Depinde de cum reacționezi la eșec. ‎Fie dai greș și renunți,
‎fie dai greș și îți continui drumul ‎spre țelul dorit.
‎Mulți cunoscuți au apucat-o greșit.
‎Anume, fratele meu.
‎L-am pierdut în octombrie.
‎S-a întâmplat din cauza violenței ‎pe care o așteaptă lumea de la noi.
‎Îl respect pe August Wilson că a descris ‎acest aspect al vieții afro-americane.
‎Căci uneori e greu.
‎Uneori lucrurile nu merg cum crezi
‎și unele lucruri nu sunt cum par.
‎Mă bucur că a descris un om de culoare ‎care își caută
‎propria identitate ‎în limitele ce i-au fost date.
‎Mă bucur ‎și îi sunt recunoscător pentru asta.
‎DUPĂ TREI LUNI
‎INTRARE PENTRU VIP-URI
‎PETRECEREA LUI GERARDO
‎Azi sărbătoresc împlinirea a 17 ani.
‎Tata a construit o mică scenă în spate,
‎așa că vom cânta ‎și vom interpreta monologuri.
‎Iată patul meu.
‎Și paturile celorlalți doi frați.
‎Aștept să am camera mea.
‎Dar nu cred că va fi curând.
‎Lucruri pentru New York. Valiza mea.
‎Asta era în dulapul din casa bunicii mele.
‎Era a bunicului, ‎care s-a stins acum vreo doi ani.
‎Ne era foarte drag.
‎Așa arăta.
‎- La mulți ani! ‎- Gracias.
‎Gracias.
‎Ăsta e de la unchiul Poncho.
‎Îți lipsește încă al meu.
‎Am o insignă ‎King Hedley…
‎pe care vreau să o am pe scenă.
‎Finaliștii regionali s-au pozat
‎și și-au pus poza pe o insignă.
‎Mi-am zis c-ar fi grozav
‎să-l am în buzunarele astea ‎pe King Hedley
‎și pe ceilalți finaliști regionali.
‎Să-i pot lua cu mine pe scenă
‎pentru că m-au inspirat mult.
‎Să-l iau și pe bunicul care realmente…
‎e un motiv pentru care sunt cine sunt.
‎Deci asta merge în această valiză.
‎Ar fi fost tare mândru ‎că voi merge la New York.
‎Am ajuns!
‎Să vin atât de departe ‎mi se părea de-a dreptul ridicol.
‎Să-l văd cu ochii mei!
‎Doamne! Simt că leșin.
‎- Bună! ‎- Salut!
‎- Să vă ajut, prieteni? ‎- Mulțumesc!
‎Are accent get-beget newyorkez. Ce tare!
‎Dacă nu sunteți în cameră după stingere, ‎nu puteți concura.
‎- Și nu vrem asta. ‎- Nu vrem.
‎E prea devreme să întreb ‎ce monologuri aveți?
‎O am pe Rena din ‎Jitney.
‎Pe Boy Willie din‎ The Piano Lesson.
‎Cutler din ‎Ma Rainey's Black Bottom.
‎Vom vedea ‎Once On This Island‎ diseară.
‎Vom face puțină… ‎O vom saluta pe Hailey Kilgore,
‎care a participat ‎la Concursul de monologuri August Wilson.
‎Nu a câștigat. Doar a participat. ‎Deci asta e.
‎Mă bucură spectacolele de pe Broadway. ‎Abia aștept să le văd.
‎Vreau să văd ‎Copiii unui Dumnezeu mai mic.
‎Și eu! Scuze, îmi place s-ating.
‎- Dar da. Și eu. ‎- Nu-i nimic. Eu îmbrățișez.
‎Și eu!
‎- Îmi place să îmbrățișez. ‎- Ador îmbrățișările.
‎Voiam să vă mulțumesc vouă
‎și tuturor celorlalți ‎din spatele acestui concurs,
‎căci, cum le spuneam instructorilor mei,
‎n-am crezut că una ca mine, ‎dintr-o mahala din sudul Bostonului,
‎va avea vreodată șansa ‎de a juca pe Broadway.
‎Așa că mulțumesc.
‎Mulțumesc.
‎Încercați să vă descoperiți.
‎Sunt un țăran din Tallahassee, Florida, ‎ăsta-s eu.
‎Cu cât cercetez mai mult ‎și asumându-mi și acceptând asta,
‎îmi voi trăi destinul.
‎Tu spui: „Sunt din Seattle, de-acolo sunt.
‎Îmi fac numărul.”
‎Fiți voi înșivă. Mai mult nu trebuie.
‎Când mă uit la voi, îmi vine să plâng.
‎Pentru că, atunci când vă spun ‎că am demarat proiectul
‎eram doar o școală, și am făcut-o ‎fiindcă ne pierdeam prietenul.
‎Mai avea cinci luni de trăit și s-a stins.
‎I-a dat tot ce avea, ‎și ca om, și ca artist, Americii.
‎Asta e esența acestui proiect. ‎Și mă bucur că sunteți aici.
‎Faceți-vă timp să cunoașteți oameni ‎și din afara grupului vostru.
‎Bucurați-vă de acest timp, ‎bucurați-vă să vă cunoașteți,
‎bucurați-vă să vă puneți întrebări ‎unora altora.
‎Vorbiți despre August Wilson. ‎Despre viață.
‎Să ne distrăm!
‎Când ești din Chicago, ‎cumpărăturile la New York par elegante.
‎E mai celebră, dar Kourtney e mai bună.
‎De fapt, să fiu sinceră, Khloé…
‎Khloé era favorita mea.
‎MUSICALUL ‎ONCE ON THIS ISLAND
‎- A fost grozav! ‎- Absolut!
‎Aveți întrebări?
‎Păreți foarte formali. Eu nu sunt așa.
‎Ce monolog ai făcut?
‎Am participat de două ori.
‎O dată, regional, ‎iar a doua oară, am mers mai departe.
‎Prima dată am fost Ma Rainey ‎din ‎Ma Rainey's Black Bottom.
‎Iar a doua oară am fost Rose din ‎Fences.
‎- Câți ani ai? ‎- Nouăsprezece.
‎Care e cel mai bun sfat ‎pe care li-l poți da tinerilor actori?
‎Fiți mereu voi. Interpretați-vă pe voi.
‎Nu puteți fi altcineva. Înțelegeți?
‎Faptul c-ați ajuns atât de departe ‎după ce ați muncit pe brânci
‎e colosal.
‎Distrați-vă! Rupeți cortina!
‎Tu ce interpretezi?
‎- King Hedley. ‎- King Hedley?
‎- Și acel personaj e foarte greu. ‎- Da.
‎O ZI PÂNĂ LA FINALĂ
‎Salutare!
‎Primul pas, sunteți ‎într-un teatru de pe Broadway.
‎Iată-vă!
‎August a avut o piesă în acest teatru, ‎King Hedley II.
‎Când s-a îmbolnăvit,
‎am început să ne gândim
‎nu doar cum să redenumim teatrul,
‎care a ajuns cu semnătura lui August ‎pe frontispiciu,
‎ci și cum să folosim teatrul într-un mod ‎care să-i onoreze moștenirea.
‎Așa a fost creată sala ‎în care sunteți acum,
‎care omagiază toate cele zece piese.
‎Mergând prin sală vedeți ‎diverse suveniruri din aceste producții.
‎E Whoopi Goldberg?
‎Da, e Whoopi.
‎Tinerii participanți
‎sunt oarecum surprinși să afle ‎că această voce există.
‎Nu au știut
‎că cineva scria cu o voce ‎pe care o recunosc
‎despre lucruri însemnate lor.
‎Și, pentru mulți dintre ei, e istorie.
‎MOȘTENIREA UNEI FAMILII AMERICANE ‎FENCES
‎Lumea actuală a unui tânăr de 17 ani
‎nu e cea din ‎Ma Rainey's Black Bottom ‎sau ‎Joe Turner's Come and Gone.
‎Dar problemele ei sunt foarte actuale.
‎August abordează încarcerarea în masă ‎a bărbaților și femeilor de culoare,
‎brutalitatea poliției,
‎felul în care oamenii de rând ‎își negociază existența
‎din cauza structurilor dominante ‎ale rasismului.
‎Dacă piesa e scrisă demult ‎și e încă de actualitate,
‎trebuie să facem ceva.
‎Surprinde ce înseamnă să fii femeie.
‎Să fii dată la o parte,
‎disprețuită, redusă la tăcere, insultată ‎sunt lucruri obișnuite în timp.
‎Viața unei femei de culoare…
‎trebuie să te zbați ‎ca să fii văzută și recunoscută.
‎Categoric îți îngreunează munca.
‎De parcă cu cât se schimbă mai mult ‎lucrurile, cu atât rămân la fel.
‎Orice dramaturg care scrie o piesă
‎pentru fiecare deceniu al secolului XX
‎vrea să știi ceva ‎și despre istorie, și despre artă.
‎Și, dacă găsește o voce
‎în anii 1910, în anii '30, '20 sau '40,
‎care îi vorbește,
‎îi dă un soi de înțelegere
‎a naturii universale și atemporale ‎a spiritului uman.
‎Dacă înțelegi de unde-ai venit,
‎ai o șansă mai mare ‎de a sosi la destinație.
‎E rezistența spiritului uman
‎în ciuda tuturor problemelor pe care le ai ‎dacă ești de culoare în America.
‎Abilitatea de a cânta ‎acel cântec spiritual,
‎abilitatea de a absorbi…
‎și de a nu fi înfrânt.
‎Cum își găsesc oamenii cântecul?
‎Cred că le e intrinsec.
‎Trebuie doar să-și dea seama de asta, ‎apoi să învețe să-l cânte.
‎ZIUA CONCURSULUI
‎- Bună! ‎- Salut!
‎Bună!
‎Nu realizez că concursul e diseară.
‎Deci să nu spun „nu”?
‎- Nu. ‎- Bine.
‎Cunoaște-ți textul perfect.
‎- E clar. ‎- Bun.
‎Ai spus: „Acești bărbați, ‎cu cât te agăți mai tare de ei.”
‎- Nu „acești bărbați”. „Ei”. ‎- Bun.
‎Îmi poți da lucrul ‎pe care vrei să i-l transmiți publicului
‎fără să rupi ritmul propoziției.
‎- Ai înțeles? ‎- Da.
‎Jucați pe Broadway!
‎REZERVAT PENTRU JURIU
‎ISTORIA SE ÎNTÂMPLĂ ÎN MANHATTAN
‎Vă urăm bun venit la al zecelea
‎Concurs național anual de monologuri ‎August Wilson.
‎Zece ani!
‎Aici se oprește rândul
‎și rămâneți acolo până ne vine rândul.
‎Am fost deosebit de mândri ‎să facem parte din această experiență
‎la teatrul August Wilson de pe Broadway.
‎Tinerii de azi sunt judecați ‎după caracterizare,
‎concentrare, energie, înțelegerea textului ‎și acuratețea textului.
‎Doamnelor și domnilor,
‎clasa 2018
‎a finaliștilor Concursului de monologuri ‎August Wilson!
‎Iată-i!
‎Începem!
‎În regulă.
‎Primul soldat wilsonian ‎care urcă pe scenă, Callie Holley.
‎Avery, nu-s pregătită să mă mărit acum.
‎N-am zis nimic cum că m-aș închide.
‎A rămas multă feminitate în mine.
‎Am destul de furcă cu Maretha.
‎Am destui oameni de iubit și îngrijit.
‎Îmi zici că o femeie nu poate fi nimic ‎fără un bărbat.
‎Dar tu n-ai probleme, nu?
‎Poți să pleci de-aici fără mine, ‎fără o femeie
‎și să rămâi totuși bărbat.
‎E în ordine.
‎N-are să te-ntrebe nimeni: ‎„Avery, pe cine ai să te iubească?”
‎Pentru tine e-n ordine.
‎Dar toți au să-și facă griji ‎pentru Berniece.
‎„Cum o să aibă Berniece grijă de ea?”
‎”Cum o să crească copilul fără bărbat?”
‎Se-ntreabă: „Ce-o să se aleagă de ea?”
‎„Cum o să trăiască așa?”
‎Toți au tot soiul de întrebări ‎pentru Berniece.
‎Toți îmi spun mereu
‎că nu pot fi femeie ‎decât dacă am un bărbat.
‎Ți-am tot văzut fața ‎la funeraliile maică-tii.
‎Cum stăteai acolo fără să scoți o vorbă, ‎stăteai acolo cu chipul încruntat.
‎Și-acum ai să vii aici să mă ridiculizezi
‎că nu i-am tăbăcit fundul domnului Rand.
‎Vrei să știi de ce?
‎Îți zic eu de ce.
‎Fiindcă trebuia să-ți hrănesc ‎fundul negru înfometat.
‎Walter Kelly și-a băgat mâna ‎până sus sub rochia mea
‎și m-a atins acolo. ‎I-am zis să se oprească. A râs.
‎Bea dintr-o sticlă de o pintă.
‎Am luat sticla ‎și am spart-o de mânerul portierei.
‎M-am tăiat rău la mână, ‎dar i-am pus sticla la gât.
‎I-am zis că vreau să-mi guste sângele
‎căci, dacă nu scoate mâna ‎de sub rochia mea,
‎aveam să i-l gust eu.
‎Era odată un tip
‎într-un oraș mic numit Bolingbroke, ‎la vreo 160 km de Macon.
‎Cântam pentru dans
‎și le dădeau 20 $ ‎celor mai buni dansatori.
‎Slow Drag s-a uitat la concurență,
‎a coborât de pe estradă,
‎a înșfăcat una din fete și s-a lipit de ea
‎ca musca de jeleu, ca lemnul de clei.
‎Omul a făcut-o pe fată ‎să țopăie și să chiuie
‎de s-au oprit toți să se uite.
‎Vine omul ăsta,
‎tipul fetei ăsteia
‎și scoate un ditamai cuțitul la Slow Drag.
‎Ții minte, Slow Drag?
‎Oamenii făceau loc.
‎Se fereau și se băgau sub mese, ‎socotind că va urma o bătaie.
‎Slow Drag s-a uitat peste umărul fetei
‎la omul ăla și-a zis…
‎„Domnule, dacă nu mai urli și stai puțin,
‎ai să vezi că-ți fac o favoare.
‎O ajut pe fata asta să câștige 10 $ ‎ca să-ți cumpere un ceas de aur.”
‎Mi-a fost șef șase ani
‎și zicea să fim uniți.
‎Nu m-a primit în casa asta
‎decât ca să cânt pentru prietenii lui.
‎Dacă ești de culoare și le poți face bani,
‎te tratează bine.
‎Altfel, ești doar o javră de pe-o alee.
‎N-am să cresc niciun copil ‎ca să-l împuște careva.
‎Ca să-l împuște prietenii lui.
‎Ca să-l împuște poliția.
‎De ce să aduc o viață într-o lume ‎care nu respectă viața?
‎Nu regret nimic din ce am făcut ‎și n-am să regret.
‎O să am grijă de asta ‎căci o să fac ce se cuvine.
‎Mereu.
‎Nu-mi stă în fire să fac altceva.
‎Poate nu suntem de acord cu ce e aia, ‎dar știu ce e bine pentru mine.
‎Cât timp o să am suflare în mine,
‎o să fac ce e bine pentru mine. ‎Ce să regret?
‎Lumea cică: ‎„Regreți că l-ai ucis pe Pernell?”
‎Nu regret că l-am ucis pe Pernell.
‎Negroidul merita să moară. ‎Mi-a tăiat fața.
‎I-am zis judelui: „Nevinovat.”
‎A crezut că glumesc.
‎Am zis: „Nemernicul m-a tăiat.
‎Cum adică am greșit că l-am ucis? ‎E ceva de bun-simț.
‎Poa' să zică legea ce vrea.
‎Legea nu-nțelege asta. Nu trebuie.
‎Vor să mă salte să mă închidă. ‎Unde e înțelegerea?
‎Dacă un tâlhar intră în casa unui alb ‎să-i fure televizorul
‎și albul îl împușcă, nu-i găsesc vină.
‎Legea e înțelegătoare.
‎Îl bat pe spate și îl trimit acasă.
‎Înțelegeți ce zic?
‎Juriul s-a întors și-a zis vinovat.
‎I-au întrebat unul câte unul. ‎Toți au zis vinovat.
‎Erau nouă bărbați albi și trei femei albe.
‎Toți au zis vinovat.
‎Nu se uitau la mine.
‎Le-am zis să se uite la mine, ‎la cicatrice.
‎M-am apropiat să-mi vadă cicatricea.
‎Pe jude l-a apucat criza.
‎Au pus șase șerifi să mă înconjoare,
‎cic-am vrut să atac juriul.
‎Am vrut să mă apropii ca să-mi vadă fața.
‎Au încercat să fugă pe ușă.
‎M-au săltat și m-au băgat la carceră,
‎au zis că-s turbulent.
‎Nu mă încred în niciunul.
‎Ori Jack, ori nimeni altcineva.
‎Ăștia-s în stare de orice.
‎Așteaptă
‎să pună mâna pe-o femeie ‎s-o silească să stea cu ei
‎și-apoi stau să vadă ‎dacă pot să înhațe alta.
‎Molly nu-i bagă în seamă.
‎Toți sunt o apă și un pământ.
‎N-am întâlnit bărbat să vrea binele cuiva.
‎Bărbații fac copii.
‎Și-apoi fug și te lasă cu ei pe cap.
‎Zicând că vor să vadă ‎și grădina vecinului.
‎Am grijă să nu fac copii.
‎M-a învățat mama cum să fac.
‎Molly Cunningham nu se leagă la cap ‎cu copii.
‎L-am avut odată pe unul ‎și-l credeam capabil de dragoste.
‎Am venit acasă într-o zi ‎și-și făcea bagajul.
‎Mi-a zis că vine o vreme ‎când și cei mai buni prieteni se despart.
‎A zis că-mi va trimite o livrare specială ‎într-o zi.
‎L-am privit pe geam.
‎Când și-a scos cufărul să-l ducă la gară,
‎am zis ‎că, dacă-mi va trimite o livrare specială,
‎n-am să fiu aici s-o primesc.
‎Am descoperit
‎că, cu cât te agăți mai tare ‎de acești bărbați,
‎cu atât mai ușor e să ți-i sufle o fată.
‎Molly a învățat lecția.
‎Și de-asta
‎nu cred în nimeni ‎în afara bunului Dumnezeu
‎și nu iubesc pe nimeni în afară de mama.
‎Mulțumesc.
‎Acești tineri,
‎locul pe care umblă e sacru.
‎August și-a dat viața… ‎pentru aceste cuvinte de pe hârtie.
‎A fost diagnosticat cu cancer în 2005.
‎E groaznică alegerea ‎pe care trebuie să o faci
‎când ai o boală incurabilă, ‎dacă să prelungești viața
‎sau să nu iei medicamente ‎sau să nu faci chimioterapie
‎și să-ți trăiești viața simțind durerea, ‎dar fiind foarte prezent.
‎A ales-o pe cea din urmă.
‎În acea perioadă, el și asistentul său
‎au lucrat neîncetat ‎ca să termine ‎Radio Golf
‎și a reușit să o termine. În ultima clipă.
‎AUGUST WILSON, POETUL DRAMATURG ‎AL AMERICII NEGRE, MOARE LA 60 DE ANI
‎Când un tânăr actor intră ‎într-una din piesele acelea,
‎aproape că ridică ștafeta ‎pe care a lăsat-o acolo
‎pentru ca o întreagă generație nouă
‎să preia conștiința pe care o oferă.
‎Toți vor primi acest set ‎cu cele zece piese.
‎Dacă nu ești membru al acelei culturi ‎sau al acelor comunități,
‎să încerci să simți că ai înțeles
‎altă cultură sau comunitate ‎foarte diferită de a ta,
‎foarte visceral și emoțional,
‎prin niște oameni pe care ai ajuns ‎să-i iubești și să crezi în ei,
‎cel mai valoros lucru ‎pe care-l poate face un om
‎e să creeze o comunitate transculturală.
‎Pentru că August le-a dat glas ‎tuturor acestor oameni,
‎acești tineri pot să-și găsească glasul.
‎Ideea nu e ‎ca toți să devină actori sau regizori.
‎Ideea e să știe ‎că pot fi orice vor ei să fie.
‎Că pot face orice vor ei să facă.
‎Totul este posibil, nu-i așa?
‎Așadar, avem câțiva doctori, ‎câțiva avocați, câțiva actori.
‎Nu știu dacă e neapărat important ‎cine câștigă.
‎Doar ca să ajungi acolo… ‎În primul rând, ca să ajungi acolo,
‎să urci pe scenă și să joci ‎e nevoie de mult curaj.
‎Sunt convinsă ‎că unii dintre tinerii actori
‎care au urcat pe scena aceea,
‎chiar dacă n-au vrut să fie actori,
‎datorită lui August Wilson ‎și datorită acelor cuvinte,
‎au avut parte de revelații mari ‎în viața lor.
‎Și de vindecare.
‎E posibil ‎ca așa să fi fost creați niște artiști.
‎Oameni care au spus: ‎„Asta este ceea ce vreau să fac.”
‎Într-o lume care uneori dovedește ‎o mare lipsă compasiune,
‎e onorabil să vrei să fii artist.
‎Membrii juriului mi-au spus deja
‎că a fost cea mai grea decizie ‎pe care au trebuit s-o ia în zece ani.
‎Așa.
‎Locul al treilea.
‎O mie de dolari pentru… Teslyne Junior.
‎Locul al doilea, 2.000 $…
‎Nia Sarfo.
‎Locul întâi, 3.000 $…
‎Gerardo Navarro.
‎Vă mulțumim c-ați venit, ne vedem la anul!
‎Fantastic!
‎Sunt fericită.
‎- Colosal! ‎- Da.
‎Experiența asta, sincer, tot ce pot spune ‎e că sunt extrem de recunoscătoare.
‎Realmente a contat călătoria ‎și nu destinația.
‎Și încerc încă să-mi clarific lucrurile.
‎Dar mi-am dovedit ‎că sunt capabilă să fac multe.
‎Dacă ai în tine suficient curaj ‎și tărie de caracter,
‎poți face orice e posibil.
‎Când nu ai multe, ‎cauți să obții mai mult, ești înfometat.
‎Întotdeauna am știut ‎că mi-era scris să fac mai mult.
‎Ceva îmi era hărăzit. Știam asta.
‎Datorită poveștilor lui,
‎am o idee mai bună despre cine sunt ca om.
‎Am o idee mai bună despre strămoșii ‎din care mă trag.
‎M-a ajutat să mă dezvolt ca om, ‎ca afro-americană
‎și, ca artistă de teatru,
‎sunt mai sigură de cine sunt ‎și de calitățile mele.
‎Sunt recunoscătoare pentru ocazie.
‎August mi-a dat șansa
‎de a mă afișa pentru întâia oară
‎și mi-a arătat…
‎că merit să fiu văzută.
‎Merit să fiu văzută.
‎Victoria a fost un lucru ‎la care nu mă așteptam,
‎dar spune multe și despre opera lui.
‎Că e pentru toți
‎și că vorbește pentru cei nevăzuți.
‎Discut cu prietenii mei
‎despre lipsa de reprezentare
‎și ne gândim că se întâmplă ‎pentru că noi suntem schimbarea.
‎Trebuie să fim schimbarea.
‎Să știi că-i pasă cuiva, ‎asta e treaba noastră.
‎Trebuie să facem tot ce putem pentru ei, ‎să-i încurajăm,
‎să-i ridicăm, să-i formăm ‎și să le dăm șansa de a concura.
‎Nu toți ajung în vârf.
‎Oricum, care e definiția vârfului?
‎Trebuie să-ți amintești pasul final, ‎care e semnificația.
‎MĂTUȘA ESTER ‎GEM OF THE OCEAN
‎Iar semnificația e mult mai înaltă ‎decât premiile.
‎Se referă la moștenire.
‎Acel lucru pe care vrei să-l lași în urmă ‎după ce nu mai ești.
‎Izbânda nu-ți aduce nimic
‎pentru că, ‎de îndată ce ai premiul în mână,
‎te vor bântui cele trei cuvinte faimoase.
‎Iar cele trei cuvinte faimoase vor fi: ‎„Ce urmează acum?”
‎Ce urmează acum?
‎DUPĂ ȘASE LUNI
‎ÎN MEMORIA LUI JESTIN „BUTTA” WALKER
‎Stau aici în locul bunicului.
‎E un loc însemnat.
‎E locul unei întregi generații de bărbați
‎care și-au părăsit viața ‎de orori de nedescris din Sud…
‎și au venit în nord, căutând să muncească ‎și să-și trăiască viața cu demnitate
‎și orice retorică pe care o invocă inima.
‎Au venit din câmpiile de bumbac ‎din Georgia,
‎Arkansas și Mississippi,
‎dintre condamnații în lanțuri din Alabama,
‎din câmpiile de trestie-de-zahăr ‎din Louisiana
‎și, bunicul meu, de pe culturile ‎de tutun din Carolina de Nord.
‎Au venit cu biblii și chitare.
‎Oameni damnați căutând un mod ‎de a-și ciocăni
‎și modela partea lor maleabilă
‎într-o identitate nouă ca oameni liberi ‎de o valoare certă și sinceră.
‎Au adus cu ei obiceiuri și un mod de viață
‎care corespundeau cu temperamentul ‎și sensibilitățile lor.
‎Din această cultură de obiceiuri ‎și ritualuri de interacțiune socială
‎îmi fac arta.
‎Vă mulțumesc.
‎Bunicul meu vă mulțumește.
‎Onorându-mă pe mine, îl onorați pe el.
‎Și, datorită acestui fapt, ‎vă onorați pe voi înșivă.
‎Anul acesta. Ce avem?
‎Bun, uite ideea.
‎Two Trains Running. ‎Memphis. Actul întâi. Scena a doua.
‎Nia studiază actoria ‎la Universitatea din California de Sud.
‎Freedom e la conservatorul de actorie ‎de la Școala Juilliard.
‎Gerardo studiază actoria la Universitatea ‎Carnegie Mellon din Pittsburg.
‎Callie e studentă la actorie ‎la Școala de Arte Tisch NYU.
‎Aaron e artist de studio ‎la Bentley Records și lucrează
‎la un album.
‎Cody a fost șeful de promoție ‎al anului său
‎și urmează Universitatea Illinois ‎din Chicago.
‎Subtitrarea: Andrei Albu