Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi håller på att göra ett val om vår framtid.
Och jag tror att det skulle gynna oss att se vad vårt förflutna är.
AUGUST WILSON (1945 - 2005)
Vi är de vi är idag i samhället
på grund av saker som hänt före det här ögonblicket.
AUGUST WILSON
Men vi lever i en kultur där vi glömmer vad som hände för två veckor sen.
Och för att veta vem du är och vad du borde göra,
måste du först känna till din historia.
Vi välkomnar er här, 2018 års klass
av August Wilsons monologtävlingsfinalister!
Vilka är här? Vi har Pittsburgh i huset, Pittsburgh är här.
Pittsburgh!
Vi har Seattle i huset. Vi har Boston i huset.
ATL? New York City. Portland.
New Haven. Dallas. Chicago.
Los Angeles. Ja.
Vi har gjort det här nationellt i tio år.
Vi startade tävlingen året efter att mr Wilson gått bort.
K. LEON BROADWAY-REGISSÖR
Vi sörjde förlusten av Amerikas största författare.
Det här är All Things Considered från NPR News, jag är Debbie Elliott.
Pulitzerprisbelönade dramatikern August Wilson dog idag
på ett sjukhus i Seattle. Han blev 60 år,
och led av levercancer.
Wilson var mest känd för en tio pjäser lång, episk cykel
som inkluderade pjäserna Fences och Ma Rainey's Black Bottom.
Det sista verket i cykeln var Radio Golf som hade premiär i april.
Wilsons pjäser skildrade
afroamerikaners liv under varje årtionde av 1900-talet.
Ett återkommande tema var slaveriets bestående inverkan på
generationer av svarta amerikaner.
Alla tio pjäser säger samma sak.
Att Amerika tillhör er.
Om ert folk kom hit på botten av ett slavskepp,
om ni kom hit för att söka religiös frihet eller politisk frihet,
oavsett anledning tillhör Amerika oss alla,
med alla dess rättigheter och privilegier.
Det är så Amerika ser ut.
Och ni är min framtid.
För att unga människor ska introduceras till det genom tävlingen,
är det det viktigaste, man bara utsätter dem
för något de inte har sett förut.
Det är bra historier...
D.W, SKÅDESPELARE
…bra pjäser,
och både unga och gamla älskar dem när de ser dem.
Och de är bekanta.
De känns bekanta, särskilt för afroamerikaner.
August var den författaren som såg mig,
och när jag säger mig, menar jag mig…
SKÅDESPELARE
…men jag menar också folk som jag.
För mig är han en musa.
För honom var att leva att skriva och att skriva var att leva.
Han gav sig själv uppdraget…
KOSTYMDESIGNER, AUGUST WILSONS ÄNKA
…att skriva en pjäs för 1900-talets alla årtionden.
De kom inte i kronologisk ordning.
De kom när musorna talade till honom.
De är pjäser om att folk samsas, men historien smyger in i dem.
WILSON-PRODUCENT
När man går igenom dem
känner man att man har levt århundradet.
FÖRSTA AKTEN
Augusti 1911. Ett pensionat i Pittsburgh.
Det är 1957.
Tidigt på hösten, 1977.
Han drogs inte till att skriva om stora, historiska händelser.
KARAKTÄRER
TANT ESTER TYLER
Jag tror inte att han skulle sätta Frederick Douglass på scenen.
Han skulle sätta en sophämtare som varit i Negro Leagues,
en trumpetare som aldrig skulle bli känd.
Det är vad större delen av världen handlar om.
August tillhör alla.
SKÅDESPELARE
Mor, far, syskon.
Alla som har en mor, far, syster, bror, det här talar till dig.
Om du har en bästa vän talar det till dig.
Om du har fått ditt hjärta krossat så har du det på alla språk.
AUGUST WILSONS MONOLOGTÄVLING
Tusentals elever från tolv städer gör en monolog
från en av August Wilsons tio pjäser i Century Cycle
för en chans att åka till Broadway.
SEX MÅNADER TIDIGARE
FÖRSTA TÄVLINGSOMGÅNGEN BÖRJAR.
MER ÄN 400 STUDENTER DELTAR.
DE 20 BÄSTA GÅR VIDARE TILL FINALERNA I CHICAGO.
Använd tiden för att gå igenom era monologer.
Du tar en man, går ut dit, tar tag i en kvinna,
tror att han har nåt för att hon är söt och mjuk att beröra.
"Männen gör alla dessa barn
"och lämnar en att ta hand om dem
och pratar om att de vill se vad som finns på andra sidan kullen."
Jag vill ha respekt.
Han vet inte att han jävlas med King Hedley II.
Ni kan ta av er jackorna och slappna av.
Väsnas så mycket här inne
som ni måste innan ni går in.
Förra året satt jag här och jag förlorade,
så jag sitter där.
Det är många ungdomar,
och alla är nervösa och spända på att framträda inför er.
1-2-3-4-5-6-7-8.
Vi rullar framåt igen.
Rött läder, gult läder, lavendelläder.
Nej!
Jag väntar inte på Winnie och Winnie Williams
i Williamsburg och Williamstown.
Jag väntar inte på Winnie…
…upptäckte att ju hårdare du försöker hålla fast vid dessa män…
…desto lättare är det för tjejer att komma och ta dem.
Plötsligt är hon vuxen. Pratar om att hon är kvinna.
Bara för att man kan lägga sig, sära benen för en man
är man inte kvinna, och jag försökte säga henne det.
Du tror jag hämtar saker åt dig och viftar med svansen.
En svart man är ingen hund.
Om du dömer hårt…
GRUNDARE, CHICAGOS MONOLOGTÄVLING
…fortsätt döma hårt.
Om du är tuff eller: "Nej, nej", stanna där.
Ni vet vad ni måste göra. Ni vet hur man gör.
Du kan väl rada upp dem?
-På rad? Okej. -Ja.
Följ mig.
Nu kör vi, hör ni.
Hej. Jag heter Freedom Martin
och ska göra Bynum Walker ur Joe Turner's Come And Gone.
Du kan inte bara se det så.
Du måste se helheten.
Jag hänger upp mycket,
olika attiraljer, teaterrelaterade saker, och teateraffischer.
ORÄDD, REVOLUTIONÄR
Lämnade Oklahoma för Chicago High School
for the Arts.
Det fanns få skådespelerimöjligheter
i Broken Arrow, Oklahoma.
Vi gjorde en produktion av Macbeth. Jag spelade Banquo.
Banquo kommer tillbaka i sina blodiga kläder
och där är skjortan vi använde.
Jag var en lång, svart kille i Oklahoma.
Som om jag spelade basket.
Det var vad som förväntades av mig.
Det var det första folk såg när de såg mig.
Det är Freedom. Den svarta ungen i klassen.
Vanligtvis har jag beskrivits
som en slangterm, vad många kallar oss, en Oreo,
en vit man i en svart mans kropp. Sånt.
Jag fick mitt intresse för teater i sjuan.
Det är mitt första porträtt.
Till första gången jag provspelade, för Trettondagsafton.
Jag hade en liten roll, och två repliker.
Jag hade ett svärd och sa:
"Vi arresterar dig under namnet greve Orsino."
Jag blev presenterad för Shakespeare,
insåg att jag älskar det.
Innan dess trodde jag att skådespeleri var en kamera,
Denzel Washington, Will Smith.
Jag visste inte att teatern i sig
var nåt att göra karriär inom.
Jag älskar Othello.
En Shakespeare-pjäs med en svart huvudperson
och inte bara det, en svart huvudperson med djup.
Jag fick konstiga blickar.
Min tränare frågade jämt vad som var fel,
varför jag lämnade träningen för att repetera.
Jag visste inte varför jag var… olycklig.
Jag hade min mamma, pappa och bror
och bra betyg, och jag var med i basketlaget.
Jag var starter i basketlaget.
Men jag kunde inte uttrycka… Jag kunde inte göra det som är i mitt rum.
Vet du vad jag menar? Det här är…
Det existerar inte där.
Det är en välsignelse när man lär sig att se på en kvinna och kanske
bara ett par av hennes hårstrån,
hur hennes kinder rundas.
Att se det, och allt som livet har att erbjuda.
Det är en välsignelse, när man lär sig att se så på en kvinna.
-Den här killen? -Ja.
Jag… Hur visste du hur man gör det?
Det här är vad jag vill göra.
Jag vet att det här är drastiskt, en helt ny plats,
en helt ny delstat, en ny stad.
Ny high school.
Men det här är vad jag måste göra.
Jag planterade mig i dig, och har väntat på att blomma.
Försöker du säga åt mig?
Ur vägen!
Mitt namn är Nia Sarfo, och jag ska göra Molly Cunningham
från Joe Turner's Come And Gone.
Jag litar inte på nån av dessa män.
Det här är min lilla nyckelpiga.
Det här är mina gosedjur.
Att dela rum med mamma är okej
men jag vill ha ett eget ställe.
Jag skulle nog inreda allt i rosa.
Jag gick i grundskolan i ett övervägande vitt kvarter.
De andra barnen kom och rörde vid mitt hår
och föräldrarna stirrade på mig som om jag var
ett främmande föremål.
Jag visste att jag stack ut.
Men jag kände att allt jag gjorde
skulle komma att bedömas
på ett grymt sätt och jag var väldigt rädd för det.
Det här är min garderob, och inuti har jag en drömtavla.
På den finns alla mina förhoppningar och mål.
Man kan inte se den. Den är VIP.
Jag blev extremt blyg till den punkt där det gick dagar i skolan
då jag inte sa nåt förrän jag kom hem.
Teater hade alltid varit nåt som jag visste att jag ville prova.
I sjunde klass spelade jag i Djungelboken.
Jag var Shere Khan.
Snälla, be inte att få se videon.
Jag började med repetitioner och älskade det, direkt.
Är den här?
Gömde jag den? Jag tror inte det.
Är den här?
Hon hittade den.
Teater kan verkligen förvandla en och jag menar det, verkligen.
Jag sa att hon är vild, eller hur?
Ja.
Varför är jag då djungelguden?
Varför kom mannen efter dem från djungelns väggar?
Jag kände mig hörd, jag kände mig vacker,
och som att folk såg mig för första gången.
Jag blev en utåtriktad,
helt annorlunda person.
Jag var inte rädd för att göra nåt.
De sa: "Nia, vi visste inte att du hade det i dig."
Jag sa: "Inte jag heller."
Det är därför jag inte litar på nån annan än den goda Herren,
och jag älskar ingen annan än min mamma.
Tack.
Jag kom hem en dag och beslutade att det här är vad jag vill.
Resten av mitt liv. Det är här jag vill vara.
Jag vill stå på scenen, och agera.
Det här är min skärmsläckare.
JUILLIARD
Som en konstant påminnelse om var jag vill vara.
Och oavsett vad ska jag försöka komma dit.
Så vi får se.
Gjorde du det?
Jag har kul.
-Jag hade också kul. -Hade du kul? Din var riktigt bra.
Det är svårt, för ljuset är framför en.
Orden liksom försvinner.
Man vet vad man ska säga, men de försvinner.
Jag stannade upp och började om.
Gråt inte. Visa inte din svaga sida. Du är stark på insidan.
Cody?
Hej. Jag heter Cody Merridith och jag ska göra King Hedley II.
Den här niggern skar mig.
Han skar mig med ett rakblad och jag frös.
Ni kan inte missa Cody. Titta. Ni kan inte missa Codys solo där.
Herregud.
Det här är vad som händer när man är uttråkad dagligen.
Jag föddes i en hyreskasern.
Skottlossning varje kväll.
Området kallades "Ickys", "Äcklet".
Ingen vill bo på en plats som kallas Ickys.
Jag har mina utmärkelser här uppe.
Du kan inte säga nåt om det.
Jag har mina utmärkelser. Dokumenterade framgångar.
Ett antagningsbrev från National Honor Society.
Det? Ett antagningsbrev från OneGoal.
Bara A. De här. Oroa dig inte.
Rapporter, allt.
Min far var inte där,
och ingen av mina syskons fäder var där.
Jag är i den sitsen där folk väntar sig
våldsamheter, att man inte är hårt arbetande,
eller tjänar pengar som är olagliga, och sånt.
Jag vill förstå varför…
Varför jag tog en annan inställning till det.
Den här boken kostade mig 25 dollar.
Jag gjorde alla övningsuppgifterna längst bak.
När jag växte upp hade jag sett mina äldre syskon göra vissa misstag
och jag kan inte gå samma väg.
Jag sa till mig själv: "Jag måste lära mig av det."
Jag kom inte undan med mord. Den gången.
Men jag blev smart.
Nästa kommer att bli självförsvar.
Nästa kommer inte att kosta mig nåt.
Tack.
Jag har inte resurser
att pressa mig att bli den bästa skådisen.
Jag har aldrig gjort en röstövning. Nånsin.
Rött läder, gult läder. Gult läder, lavendelläder.
Sen är det… Det är rött läder, gult läder.
Lavendelläder…
Men om nån är bättre än du
eller någon har en klar fördel över dig,
ser du till att placera dig på samma spelplan.
Ja. Det fanns nåt intressant, för han var…
Han var fokuserad.
Det var fokuserat, men det var…
…väldigt dämpat. Men på ett trovärdigt sätt.
-Ett trovärdigt läskigt sätt. -Men trovärdigt läskigt.
Det är inte den traditionella Hedley,
men: "Vänta nu. Det är nästan läskigare."
Vilket fungerar med energiförskjutningen.
-Som han gjorde i slutet. Ja. -I slutet.
-Det är den galna killen. -Ja.
Jag har nog aldrig gjort det där bättre.
-Hittills. -Det är bra.
Han är kopplad till den karaktären på ett sätt
som man erfar om man bor i ett visst område i Chicago.
Så det här är våra första tio.
Högst upp, de börjar här, de högsta här.
Det citatet där, "Orädd revolutionär optimism",
det är från Juilliards skolavslutningstal.
En skådespelare, Stephen McKinley Henderson
höll detta fantastiska tal.
Jag såg det på YouTube och det väckte nåt i mig.
Han sa att för att unga scenkonstnärer ska kunna förändra världen
måste vi ha en odödlig känsla av orädd revolutionär optimism.
Vanligtvis rör vi inte de tio.
De tio bästa, om de kom dit,
är de solida.
Förra året kom jag till final, men jag vann inte.
Och jag sa till mig själv att
jag tänker satsa på guld nästa år.
-Nej, jag håller med om dem. -Ja.
Bra, okej. Vi tar bort de bästa tio så att vi kan fokusera på dem längst ner.
Var är killen vi just såg?
-Tillhör han… -153.
Nej, han är under 162.
Ja, det är lite skevt.
Det känns som jag är i underläge.
Men jag ska jobba. Jag kommer alltid att jobba.
Jag slutar inte jobba
förrän ni erkänner mig som på er nivå eller högre.
Har han någon coach?
Eller kom han som en individ?
Nej, han har fått lektioner i sex veckor.
Sex lektioner.
Han var så bra utan coachning.
Ja.
De lärde honom hålla en monolog, i sex veckor.
Det är sex dagar.
Jag tror verkligen att han har potential.
När jag kom till skolan och såg hela området…
Wow.
Jag växte upp i South Central Los Angeles.
I områden som där jag växte upp
pratar man normalt inte om pjäser,
och folk får inte chansen att se pjäser.
Men jag var jätteung och visste
att framträda var något för mig.
Vi åkte alltid till de där castingbyråerrna
som vi hörde om på radion
eller så. Och många av dem var en bluff.
För att de ville… Många ville ha pengar.
Det var något vi inte hade.
Som jag växte upp handlade allt om film och tv
och jag ville bli tv-skådespelare.
Jag tror det var på grund av normerna som jag växte upp med.
Men det var alltid teater, liksom teaterbarn.
Jag gillade inte teater.
I åttonde klass väntade jag mig inte att
jag i nionde skulle vilja spela i en pjäs.
-Jag har aldrig övat med musiken. -Okej.
-Så följ den, då. -Okej.
Det vackraste ljudet jag någonsin hört
-Mar… Maria -Maria
Maria, Maria, Maria
Att uppträda här i skolan öppnade verkligen mina ögon.
Jag insåg att det handlar mer om berättande.
Maria!
Säg det högt och musiken spelar
Säg det mjukt, det är nästan som att be
Jag hade inte ens lärt mig mycket om August Wilson.
Men jag hade vänner som hade tävlat.
Det var fantastiskt.
Så jag sa att jag måste göra det nästa år. Jag var tvungen.
Jag arbetar med August Wilson fast jag inte är afroamerikan
eller försöker vara det eller nåt sånt,
men jag kände att han skrev
för alla som inte
alltid blir sedda.
Jag är mexikansk. Spansktalande.
Jag går på scenkonstskola,
satsar på teater, fast de säger
att kanske bara sju procent klarar det.
Jag ska fortfarande sträva efter att bli det jag vill bli.
Du får en väldigt liten chans i livet att uttrycka dig.
Livet handlar mer om maskering.
Du har många etiketter på dig.
Och någonstans där inne finns den du verkligen är.
Och om någon inte ger dig tillåtelse att uttrycka det,
om ingen ger dig tillstånd, imploderar du.
Jag är från en liten stad, Cherryville i North Carolina.
Där finns fler kor än människor.
Den är väldigt liten.
Det finns inget som lukten från kollektivtrafiken.
Min biologiska pappa bodde här i Atlanta.
Han sa: "Aaron, det finns mycket större möjligheter här.
Du måste komma upp och pressa dig själv."
Jag kommer hit, går med i nåt som kallas Toastmasters.
Man talar, du vet.
Min pappa försöker göra mig till politiker.
Jag gör mig redo för det.
Sen säger han att skolan jag går på har ett skådespelarprogram.
"Det skulle vara bra för dig."
"Jag vet inte. Jag gillar sport."
Min genväg för att kringgå allt detta.
Jag kastar in min bokpåse här.
Jag glider igenom.
Och över tågspåren.
Sen sa jag: "Okej, jag provar det."
Jag kommer till lektionen och de gör yoga.
Jag tänkte: "Vad är det här?" Du vet?
Min lärare började förklara för mig: "Du ska bara vara fri,
låtsas, och vara vem du vill."
Och jag sa: "Verkligen?"
Att sitta i sakral stillhet på den kusliga kalla kajen,
i det förpestade fängelset med ett livslångt lås.
Ända sen dess har jag varit biten av det.
För din söta kärlek mindes vad sådan rikedom ger
att jag sedan trotsade, för att byta plats med kungar.
Sen berättade de om August Wilson-tävlingen.
Och jag sa: "Coolt, jag gör det. Kom."
Jag hittade en monolog som jag tyckte lät som
folket hemma i min stad.
"Ja, det här är jag." När jag spelade upp det för min familj
sa de: "Jag hatar det."
"Va?" "Varför?"
"För att du spelar det."
Det gjorde mig förvirrad.
Jag sa: "Okej. Ska jag ändra på det? Vad ska jag göra?"
Och jag gick till min lärare och sa:
"Vilken väg ska jag ta nu?"
Hon sa: "Vad pratar du om? Det är toppen."
Och jag sa: "Okej."
Mina föräldrar kommer…
De styr mig inte i rätt riktning.
Jag måste följa det som är sant för mig.
Det här är intensivt.
Jag älskar hantverket. Jag älskar att göra det här.
De gillade inte det.
Lorraine Hansberry sa: "Du måste vara arrogant nog
att se dig själv som en konstnär."
Det krävs verkligen något
för att tro att man kan göra nåt kreativt och göra skillnad.
Den Houston-solen.
Min mamma är min första förebild.
För allt jag är är på grund av henne och hennes.
God morgon. Tack så mycket.
Hon är ensamstående.
Och när jag var yngre
gick min syster och jag och min storebror i privatskola.
Det var ett bra liv, hon jobbade i bolagsamerika.
Sen fick hon en tumör.
Hon lämnade bolagsamerika för att
läkaren sa att det var en tumör som bildades av stress.
Fader, vi tackar dig.
Vi tackar dig för att du lät oss…
2008 slog lågkonjunkturen till.
Och hon hade oss tre.
Vi fick flytta till en väldigt liten lägenhet.
Pengar till att tvätta,
vi skrapade ihop mynt.
Och hon var aldrig tom.
Alltid full av kärlek.
Du går igenom nåt…
Jag sa: "Jag vill ta danslektioner."
Men hon hade inte råd. Men hon tog mig till kyrkan.
Och jag dansade där. Jag lärde mig att göra en piruett.
Hon fick det alltid att hända.
-Hur är det? -Bra.
-Kul att se dig. -Supermamma.
Jag gick på en high school för scenkonst.
I nionde klass började jag älska teatern
och njuta av att vara med i föreställningar och musikaler.
Teatern överraskade mig.
En dag fick vi höra om tävlingen,
och jag hittade The Piano Lesson.
Och jag blev kär i Berniece.
Jag har tillräckligt med Maretha.
Jag har nog med folk att älska och ta hand om.
Hon är ryggraden i den familjen
och påminner mig om min mamma.
Det är egenskaper som jag ville ha, att vara en stark kvinna,
växa till någon som känner sig själv som en ung dam.
Och det var så lockande, antar jag.
Det handlar om att höra hemma i världen.
Det är vad jag tror de får från August Wilsons pjäser.
Du passar in, du hör hemma,
du har nåt att bidra med, du är okej.
Du vet? Du är okej.
SOUTH SIDE PERSPECTIVES HIGH SCHOOL
JOHN MURPHY ENGELSKALÄRARE
-God morgon. -God morgon, Cody.
Vet du varför filmteamet är här?
-Nej. -Kom igen.
God morgon.
Kom hit.
"Grattis. Vi är glada att få informera dig om
"att du kvalificerat dig för Chicago-finalen
av monologtävlingen."
"…i år får ni en timmes privat coachning gratis."
Så vi mejlar dem idag.
Och sen får vi en plats
där du får en timmes privatträning
för att göra din monolog perfekt till finalen.
-Okej. -Jag är redo.
Bra. Det är nog den bästa reaktionen vi kunde hoppas på, eller hur?
Du är redo. Redo att köra.
Det är galet. Det är galet!
Hallå. Det var bra. Jag tog mig till finalen i Chicago.
Grattis.
På riktigt?
Tror du de filmar för att jag förlorat?
Runt vår specifika skola och området här
är det 99 % svarta. 96 % är under fattigdomsgränsen.
Hej, fröken Mascara.
-Hej, mr Cody. Hur mår du idag? -Jag mår bra. Jag har en kameraman.
Vi har inte många avdelningar,
vi har ingen dramaavdelning, ingen musik, ingen konst.
Han är en av två ungdomar som inte går på en konstskola, som lyckats.
Vi har inte ens ett teaterprogram, det här är engelska.
Vi började med tanken
att Codys monolog är en bra reflektion av vad 1980-talet
och Reaganomics och crackepidemin gjorde i de inre städerna.
Det jag försöker göra är att skapa det svarta Amerikas värld,
att skapa en miljö och visa den,
att den kan erbjuda näring
så att när du lämnar din fars hus
går du inte ut i världen ensam.
Du är redo, i sätt och levnadssätt
som är unika, speciella och dina, som svart amerikan.
Det fanns en känsla
av att det talet redan fanns i mig.
Särskilt hur han använde ord, de speciella orden han använde.
Språkets flöde, språkets rytm.
Det kändes väldigt bekant.
Det låter som killen i hörnet i närbutiken
som pratar hela tiden.
Det låter som min styvpappa talar.
Jag tänkte: "Jag måste göra det, det är kul."
Bynum drog in mig. Han har räknat ut allt.
Jag går gärna in i rollen
som nån som har räknat ut allt.
Jag kunde inte skriva dialog, och skälet till det är
att jag inte såg värdet i hur svarta talar.
Jag kände att man måste ändra det för att det ska bli konst.
Jag frågade min vän som är dramatiker: "Hur får man dem att prata?"
"Han sa, det gör du inte, du lyssnar på dem."
Jag trodde att han försökte vara smart.
Och gradvis, fem eller sex år senare, började jag lyssna
och förstod då vad han menade.
Att om man lyssnar kan man höra,
men först måste man inse värdet i det man hör.
…du är född med två slag på dig innan du kommer till plattan.
Man måste vara vaksam, vara beredd på skruvbollar på insidan.
TONYA: Det är mitt liv också. Det är vad du inte ser.
KING: Ditt liv är mitt liv. Det är vad du inte kan se.
BYNUM: Jag kan titta på er, mr Loomis,
och jag ser en man som glömt sin melodi.
Han glömde hur man sjunger den.
MEMPHIS: Friheten är tung.
Du måste arbeta för frihet.
Arbeta, och hoppas att ryggen håller.
August Wilson är blues. Det är bluesmusik.
Det enda man måste göra är att höra låten.
Shakespeare har mer…
August Wilson mer av en…
Det är samma talrytm som man hör hemma.
Han pratar om oss,
han pratar om mig. "Hon är som min moster."
Jag litar inte på nån av dem.
Jack, någon. De gör allt.
Eftersom de identifierar sig så mycket
är det lätt att förkroppsliga.
Ibland behöver man en fysisk manifestation av en dröm och vem man är.
Molly är en gammaldags…
Du vet låten…
"She's a bad mama jama…"
Den där? Det är som Mollys ledmotiv.
Molly är bara stygg…
Jag läste om att han skulle hämta foton.
KING: De har inga.
Damen sa att han inte kunde få dem
trots att han hade kvittot.
Han blir arg över det,
och han känner att världen borde vara enkel,
allt de säger till en borde vara sant.
Och jag känner att jag kunde relatera till honom.
Vilken period eller tid sa du till dig själv:
"Nu är jag dramatiker"?
Jag skrev pjäsen Jitney,
som jag gav Eugene O'Neill Theatre Center.
En nationell dramatikerkonferens.
Och de skickade tillbaka den.
Vad handlade Jitney om?
Jitney är som en zigenartaxi och den utspelas i en zigenartaxistation
i Pittsburgh på 70-talet, där vi rev
byggnaden som stationen var inrymd i.
En av dina pjäser accepterades.
-Vilken? -Ma Rainey's Black Bottom.
Ma Rainey's Black Bottom. Och O'Neill Playwrights-konferensen,
är ju ett sommarprogram för nya manus?
-Ja, det är… -En av de mest kända.
Och en plats där man har chansen att se vad som funkar och inte.
Absolut. Och där var jag. Och jag tänkte:
"Jag måste vara dramatiker. För jag är här med dem."
EUGENE O'NEILL TEATERCENTER AMERIKANSK TEATERS STARTPLATTA
Här på O'Neill läser vi pjäser i blindo,
bidragen som vi får in.
Författarna är okända, inga förutfattade meningar.
PRESTON WHITEWAY VD
Man väljer bara den historia som griper tag i en.
Att skriva pjäser är ett ensamt yrke på många sätt.
Och att vara på en plats med åtta, tio, tolv andra författare
som vet hur det är att bära den bördan,
att dela din historia med världen,
det anser jag är värdefullt.
Jag vet att August fann det värdefullt att hitta sin stam.
August gjorde sex pjäser med oss.
Vi tillåter inga recensioner för verket är så embryoniskt,
vi vill skydda författaren och arbetet.
Men vi bjuder ändå in alla i branschen för att se arbetet.
New York Times främsta kritiker då
tog sig runt vårt recensionsförbud
genom att skriva ett glödande stycke om en ny talang
här på O'Neill. Och August lanserades.
DE SKAPAR TEATERNS FRAMTID
"O'Neill har hittat några dramatiker som är sällsynta undantag från normen."
"Mr Wilson, genom sitt kraftfulla sceniska driv, flyger högre."
MA RAINEYS EXPLOSIONER
SVARTA FÖRFATTARE
Tony-prisvinnaren är Fences.
BÄSTA PJÄS-FENCES A. WILSON
PROD., YALE REPERTORY THEATRE
Det är för min dotter, Sakina. Min familj.
Och alla Troy Maxson.
Hans utmärkelser inkluderar många Drama Critics Circle Awards,
ett Drama Desk Award, ett Tony Award och två Pulitzer-priser,
vilket utmärker honom som en av Amerikas mest framstående dramatiker.
FEMTE ROND FÖR TUNGVIKTARE
Han är pjäsförfattandets jätte.
Detta är pjäser som kommer framföras på samma sätt
som Shakespeare framförs över hela världen.
Du bor i mitt hus, sover med röven på mina sängkläder.
Du har min mat i din mage, för du är min son.
Du är mitt kött och blod. Inte för att jag gillar dig.
Men det är en välsignelse när man lär sig se på en kvinna
och kanske bara på några hårstrån.
Bara för att man kan lägga sig, sära på benen
är man inte kvinna, sa jag.
Hon är ett barn. Hon vet inget om livet.
Vad vet hon, vem lärde henne? Jag försöker få veta.
Det faktum att August skrev karaktärerna och historierna han skrev
lät skådespelare delta i pjäserna och ge nya röster kraft.
M. A., TONY FENCES
1987 TONY FÖR BÄSTA SKÅDESPELARE JAMES EARL JONES-FENCES
1992 TONY FÖR BÄSTA SKÅDESPELARE L. F. - TWO TRAINS RUNNING
2001 TONY FÖR BÄSTA SKÅDESPELERSKA V. D. -KING HEDLEY II
2010 TONY FÖR BÄSTA SKÅDESPELARE DENZEL WASHINGTON-FENCES
Då ser en ung aspirerande skådis
att de kan vara på teatern,
så att deras historia värderas.
Det var fantastiskt. Herregud.
Jag tog in mycket av pjäsen och den inspirerade mig.
E. P., SKÅDESPELARE
Bra, bra.
August gör det.
Se till att läsa allt av honom.
-Ja. -Du vet att han skrev tio.
Han är den bästa dramatikern som landet har sett.
Ja, ingen annan gjorde det. Tennessee gjorde det inte.
Det var aldrig ett tråkigt ögonblick, jag var bara…
Man måste hålla ansiktet limmat mot det.
-Kul att du gillade det. -Verkligen.
-Är du med i tävlingen? -Ja.
Jag nådde finalen. Förhoppningsvis når jag nationella.
F.P.W. SKÅDESPELARE
-Monolog? -King Hedley II.
-Trevligt. -Ja.
Jag gillar den. Den skulle jag vilja se.
Det är en riktigt ordrik pjäs och monolog.
Du kan göra det, bara lev det.
Skådespeleri är toppen men bli inte ertappad med det.
-Du vet? -Det gillar jag.
Ja, du har en monolog, du börjar med slutet i åtanke.
Vad menar du med det? Kan du förklara det?
Du vet vad som kommer att hända i slutet,
du vet vart du vill komma.
Så du börjar med det.
Publiken kan inte det, för du tar in dem,
men du börjar med slutet i åtanke.
-Så jag kontrollerar flödet? -Det är så man når det.
Perfekt. Tack.
Nu har jag ett nytt sätt att se det. Tack.
-Fattade du det? -Självklart.
Skådespelare går igenom livet annorlunda,
för vi måste vara observatörer.
Jag säger alltid att man är observatör och tjuv,
för man ser alltid detaljer i allt.
Hur nån böjer sitt huvud om man säger ett visst ord.
Och man tänker: "Varför gjorde de så?
"Är det nåt i deras förflutna?
"Blev de traumatiserade?
Tycker de inte om mig?"
Jag var tvungen att studera min mamma.
Jag var tvungen att studera svarta kvinnor som jag såg.
Vare sig det var på bussen, på tåget, på gatan.
Han sitter vid busshållplatsen.
Men se vad han äter och hur han äter det.
Såg du hur han log?
Såg du hur han inte gjorde det?
Jag kan gå in på Starbucks
och bara häpna över olika människor där.
Nån har en intervju på den sidan,
någon pratar med sin mamma, kanske om dåliga nyheter.
Det finns en barista som hatar sitt jobb.
Jag sitter och lyssnar på samtal och hur folk flyter.
Du vet? Och det får mig att tänka.
Man observerar mänsklighetens ytterligheter.
Och det är lustigt för att August Wilson gjorde exakt samma sak.
Han gick till kaféer och antecknade,
han skrev ner vad folk sa.
Jag frågade honom om hans process
och han sa att han stängde dörrarna,
drog ner persiennerna och allt
och karaktärerna kom in i rummet och sa vad han skulle skriva.
Jag började jobba på 80-talspjäsen
och försöker ta itu med det svarta Amerika,
ungdomarna 1984, som hade vapen.
Jag började skriva om en karaktär med ett ärr i ansiktet.
Jag brukar börja med en replik,
en repliken jag började med var att han suttit i fängelse
och sa: "Var fick du ärret ifrån?"
Inte: "Hur fick du ärret?" "Var fick du ärret ifrån?"
Som om han skulle gå ner på gatan och skaffa ett?
"Var fick du det där ärret?"
Som att det var hans, han vill ha ett
så jag skrattade
och spottade ut rakbladet i min hand och skar honom i ansiktet.
"Nu har du också ett."
Den här niggern skar mig.
Han skar mig med ett rakblad och jag frös.
Det var som om nån tänt ett starkt ljus
och allt stod stilla och jag såg honom le.
Jag har en idé.
Jag vill att du säger monologen högt och tydligt
precis där du står.
Pernell fick mig att döda honom.
Pernell kallar mig schimpans.
Jag sa: "Jag heter King."
Bra, bra.
Så vart leder det här dig?
-Den här niggern skar mig. -Den här niggern skar mig.
Så det händer.
Hur tror du att det händer i hans sinne, går det långsamt?
Är det steg för steg, eller… Går det fort?
Vad händer med rytmen?
Som ett gupp.
-Ja. -Ett stort ryck.
Ja, och sen… Vad gör han då?
Nu har han nåt i tankarna, va?
-Bra. Vi tar om det. -Okej.
Orden hade just lämnat min mun när jag kände något varmt i ansiktet.
-Bra. -En hetta.
Sen är de nåt vått och varmt.
-Bra. -Den här niggern skar mig.
-Bra. -Han skar mig med rakbladet och jag frös.
-Ja. -Jag sa: "Det är okej.
Det är okej, kungen är kvar."
Låt oss uttala det. För hela världen.
-Världen. -"Det är okej.
Kungen är kvar här."
-Vad sa du? -Kungen är kvar här.
Förhoppningsvis åker jag till New York,
för jag har aldrig suttit på ett plan.
Förhoppningsvis. Det blir min första chans att sitta på ett plan.
Jag vill verkligen vinna tävlingen.
Jag vill visa alla att jag har vad som krävs.
CHIARTS
Så besluten jag var att
det är vad jag vill, jag vill vara här,
var det ändå ett jättesvårt beslut att fatta.
Eftersom jag visste att min pappa och min bror
inte kommer att finnas där de kommande fyra åren av mitt liv.
Ut, så där.
Okej, vänd ner. Redo?
På grund av det har jag som en brådska i mig.
Vad som än kommer ut av detta måste det komma snabbt.
Det måste gå att rättfärdiga att jag åker.
Jag kom inte hit utan anledning.
Jag vill verkligen vinna.
Jag vill vara på Broadway, jag vill göra så mycket.
Vad det än gäller,
om jag bestämmer mig så satsar jag.
Jag vill ha mer.
Min biologiska familj stödde inte min dröm om att bli skådespelare.
De ser inte underhållning som ett sätt att lyckas.
Så jag var tvungen att lämna mina biologiska föräldrars hus.
De slängde ut mig.
Hans fru är den som driver honom till detta extrema.
Ibland måste jag göra det för att de sa att jag inte kan.
Men jag säger också att min ambition kommer av att jag vill göra det.
För att jag älskar det.
-Hur mår du? -Bra.
-Vad tänker du? -Jag vet inte.
Är du rädd för något eller känns det bra?
Allt. Jag är rädd för allt.
När man står på scenen är det så spännande.
Jag håller tummarna, hela min familj håller tummarna.
För att fortsätta.
Jag vill agera. För att påverka människor, inspirera.
Och perspektiven som jag kan hämta från
berikar mig som individ och som scenkonstnär.
Jag växte upp i extrem fattigdom
i en miljö där vi var enda svarta familjen
i Central Falls och jag kände mig osynlig,
jag växte upp i en dysfunktionell familj,
och skådespeleriet gav mig ett rep.
Det räddade mig liksom.
Det räddade mig.
REGIONFINAL
I varje stad tävlar de 20 bästa eleverna om
två platser i riksfinalen på Broadway.
Hej.
Det är konstigt att vara ensam.
Men jag ska representera skolan väl.
Herregud.
Den är ganska stort.
Kom ihåg, det är ni som har något att ge till dem.
Det är nåt att fira.
-Dag för dag… -Dag för dag…
-…blir vi bättre. -…blir vi bättre.
-Ingen slår oss. -Ingen…
-Ingen slår oss. -Ingen slår oss.
-Amen. -Amen.
Ett, två, tre!
August Wilson!
Herre, jag ber att du ska ta vår oro
och låta oss ha kul och njuta idag.
-Amen. -Amen.
Jag lämnade dig med din mamma för att skydda dig.
-New York är unikt. -New York är unikt.
Du behöver unika New York.
MONOLOGTÄVLING
Nu tar vi den, det är dags.
Välkomna till August Wilsons monologtävling 2018.
Idag ska vi fira August Wilson och hans verk.
De här eleverna tolkar rollerna från dessa pjäser
på ett sätt som speglar deras personliga inställning till karaktärerna.
Du kommer att vara bra. Kram?
-Ja. Jag är nervös. -Det går bra.
Det är inte monologen, utan folket som gör mig nervös.
Får jag bara höra ett stort hurrarop för eleverna?
Det låter som många människor.
Och bara så att ni vet, två av de tre vinnarna
får framträda på August Wilson-scenen på Broadway…
…vid den nationella monologtävlingen i New York.
MONOLOGTÄVLING
Är alla redo?
Våra 21 finalister i 2018 års August Wilsons monologtävling i Chicago,
kom fram.
Vår första tävlande är Freedom.
Hej. Jag heter Freedom Martin,
jag gör Bynum Walker ur Joe Turner's Come and Gone.
Du försöker säga att en kvinna inte är nåt utan en man.
Men du är okej, va?
Du kan gå härifrån utan mig, utan en kvinna,
och ändå vara en man.
Det är en välsignelse när man lär sig att se på en kvinna
och se i kanske bara några hårstrån,
eller hur hennes kinder rundas,
allt som livet har att erbjuda.
Nio vita män och tre vita kvinnor
säger skyldig, allihop.
De vägrade titta på mig.
Jag sa åt dem att titta på mig, titta på ärret.
Jag har aldrig träffat nån man som velat gott.
Männen gör alla dessa barn.
Och sen lämnar de en att ta hand om dem.
Den här tjejens kille,
han drog en lång kniv mot Slow Drag.
Det tog doktorerna fyra timmar,
112 stygn för att sy ihop mig.
Jag sa: "Det är okej.
Kungen är kvar här."
Tack.
Vi ska be publiken att sitta kvar
medan våra domare överlägger.
Han var fantastisk.
Det var han. Han satte det.
Han var mycket tydlig. Ja, verkligen.
Det här är ett program som försöker få in
August Wilsons ord i den kommunala skolan.
De läser Shakespeare.
De borde kunna läsa August Wilson på skolorna, eller hur?
Kan vi enas om nummer ett och två först?
Jag vill ge dig er
en uppsättning av August Wilsons Century Cycle till er skola
så att andra elever får tillgång till verket.
Jag är okej med de två som etta och tvåa.
-Är ni redo? -Ja!
Vår andraplatsvinnare kommer till New York
och får även 250 dollar.
Gerardo Navarro!
Och vår förstaplatsvinnare…
…Aaron Guy.
Vinnaren av 2018 års
August Wilsons monolog-regionfinal i Chicago är…
…Nia Sarfo.
Det är min dotter.
Gerardo vinner andraplatsen i Los Angeles.
Nia vinner förstaplatsen i Chicago.
Callie vinner i Dallas.
Jag blev förvånad. Jag hoppas att de inte gjorde fel.
Hoppas att mitt namn stod på papperet,
inget misstag.
Aaron vinner förstaplatsen i Atlanta.
Min familj väntade sig aldrig att jag skulle vinna en tävling.
Jag sa: "Jag vann faktiskt."
Du vet? "Kan ni säga att jag är skådespelare nu?"
"Vad kan ni säga om det nu?"
Deras svar var: "Det kan ha varit ren tur."
De sa: "Du hade tur."
De upprepade det inför mig.
Och jag sa: "Okej. Jag hade tur."
Nia förtjänade det till hundra procent med den monologen.
Men det är fortfarande alltid jobbigt.
Varje gång jag gör August Wilson-tävlingen
lär jag mig mycket mer om mig själv.
Jag kände att min erfarenhet som svart
alltid var annorlunda än andra svarta mäns erfarenheter.
August Wilson, tror jag, sa att
de är svarta, oavsett vad de har gått igenom,
vilket var livsförändrande.
Ja, för första gången kände jag mig bekväm i min egen hud.
Bara bekväm.
Jag kände mig bekväm.
Freedom, nästa år?
Det är planen.
Alla sa att jag var bra, men jag kunde ha varit bättre.
Det var många talanger i det rummet, jag såg det i slutet.
Det var finjusterat. Det var…
Man såg arbetet som de lagt ner.
Och talangen. Båda delar.
Så det är inte bara ett rum för rå talang.
Jag har ofta hört folk säga "rå talang" om mig.
Men den är ju rå. Så…
Ingen vill ha rå mat.
Man måste ta förluster.
Man kan förlora och ge upp
eller förlora och fortsätta köra på,
eller fortsätta jobba.
Många omkring mig tog fel väg.
Speciellt min bror.
Jag förlorade min bror i oktober.
Det berodde på våldet folk förväntar sig av oss.
Jag respekterar August Wilson för att han belyser den delen av afroamerikanskt liv.
För ibland är det svårt.
Ibland går saker i livet inte som du tror
och vissa saker är inte som de verkar.
Jag är glad att han skildrade en svart man som försökte hitta
en egen identitet inom det han fått.
Så jag är väldigt glad, tacksam för det.
TRE MÅNADER SENARE
VIP-ENTRÉ
GERARDOS FEST
Idag är min 17-årsdag.
Min pappa byggde en scen,
så vi ska ha lite sånguppträdanden
och monologer.
Det här är min säng.
Det här är mina två bröders sängar.
Jag väntar på att få mitt eget rum.
Jag tror inte att det händer snart.
New York-saker, här är min väska.
Den här hängde i mormors garderob.
Den var min morfars, han dog för ett par år sen.
Vi tyckte mycket om honom.
Så här såg han ut.
-Grattis på födelsedagen. -Tack.
Tack.
Det här är från din farbror Poncho.
Du fattas fortfarande min.
Jag har en King Hedley-nål
som jag vill bära på scenen.
Alla regionfinalister tog ett foto
och satte det på en nål.
Så det skulle vara kul
att på framfickorna här
ha King Hedley,
och de andra regionfinalisterna.
Så jag kan ta med dem alla på scenen
för de har inspirerat mig mycket.
Och min morfar som verkligen
är en anledning till att jag är den jag är.
Så den ska med i resväskan.
Han hade varit stolt över att jag ska åka till New York.
Vi klarade det.
Jag kom så här långt. "Det är inte sant."
Att se det personligen.
Herregud. Jag svimmar.
-Hej. -Hur är det?
-Behöver ni hjälp där, mina vänner? -Tack.
HOTEL WELLINGTON
Han har en sån New York-accent. Så coolt.
Är ni ute efter utegångsförbudet får ni inte tävla.
-Det vill vi inte. -Det vill vi inte.
Är det för tidigt att fråga vilka monologer ni ska göra?
Jag gör Rena från Jitney.
Jag gör Boy Willie från The Piano Lesson.
Okej. Jag gör Cutler ur Ma Rainey's Black Bottom.
Vi ska se Once On This Island, ikväll.
Säga hej till Hailey Kilgore,
som var en August Wilson monolog- tävlande.
Hon vann inte. Hon var bara med.
Jag ser fram emot Broadway-showerna. Jag ser fram emot dem.
Jag vill se Children of a Lesser God.
Jag också. Förlåt, jag rör vid folk.
-Men ja. Jag med. -Det är okej. Jag kramas.
Jag också.
-Jag är en kramare. -Jag älskar kramar.
Jag ville bara tacka er,
och alla andra bakom tävlingen,
för som jag sa till mina tränare
trodde jag aldrig att nån som jag från slummen i South Boston
nånsin skulle få möjlighet att uppträda på en Broadway-scen.
Så tack.
Tack själv.
Bara gräv i vem du är.
Jag är en lantis från Tallahassee, Florida,
det är den jag är.
Och ju mer jag fortsätter gräva i det, äger och accepterar det,
fullföljer jag mitt öde.
Ni måste säga: "Hej, jag är från Seattle.
Jag gör min grej."
Var den du är. Och det räcker.
När jag tittar på er vill jag gråta.
Jag vill gråta, för när vi startade detta
var det bara en skola och vi gjorde det för att vi förlorade vår vän.
Han hade fem månader att leva.
Och han dog.
Han gav allt han hade, som man och konstnär, för Amerika.
Det är vad hela projektet handlar om. Och jag är glad att ni är här.
Lär känna folk, inte bara er grupp.
Njut av den här tiden, njut av att träffa varandra
och att fråga om varandra.
Prata om August Wilson. Prata om livet.
Låt oss ha kul!
Chicagobor anser shopping här elegant.
Hon är mer känd, men Kourtney är bättre.
Faktiskt, ärligt talat, Khloé…
Khloé var min favorit.
MUSIKALEN ONCE ON THIS ISLAND
-Den var så bra. -Så bra.
H. KILGORE TONY-NOMINERAD
Några frågor? Det här känns formellt. Jag är inte formell.
Vilken monolog gjorde du, då?
Jag tävlade två gånger.
Jag gjorde en regionalt, och andra gången gick jag vidare.
Jag gjorde Ma Rainey från Ma Rainey's Black Bottom första gången.
Sen var jag Rose från Fences andra gången.
-Hur gammal är du? -Jag är 19.
Vad är ditt bästa råd till unga skådespelare?
Var alltid du. Gör dig själv.
Du kan inte vara någon annan. Ni vet?
Att ni har nått så långt efter att ha jobbat så hårt
är fantastiskt.
Ha så kul. Lycka till.
Vad gör du?
-King Hedley. -King Hedley?
-Den karaktären är också väldigt svår. -Ja.
AUGUST WILSON
EN DAG TILL FINALEN
Hej, alla.
Första steget, ni har nått en Broadway-teater.
Här är ni.
August hade en pjäs på den här teatern, det var King Hedley II.
Och när han blev sjuk
började vi jobba med att inte bara lösa
det bästa sättet att döpa om teatern,
vilket blev Augusts signatur i neon…
AUGUST WILSON PRODUCENT
…men också hur man använder teatern på ett sätt som skulle hedra hans arv.
Det ledde till skapandet av det här rummet som ni sitter i nu
som hyllar alla tio pjäserna.
Man kan gå runt och se olika minnessaker från dessa produktioner.
Är det Whoopi Goldberg?
Ja, det är Whoopi.
Ungdomarna som deltar i detta
är ofta överraskade att se att den här rösten existerar.
De visste inte
att någon skrivit med en röst som de känner igen
om saker som är viktiga för dem.
Och för många av dem är det historia.
EN AMERIKANSK FAMILJS ARV
Nutidsvärlden för en 17-åring
är inte som i Ma Rainey's Black Bottom
eller Joe Turner's Come and Gone.
Men problemen är väldigt aktuella.
August talar om massfångenskap av svarta män och svarta kvinnor,
polisbrutalitet,
vardagliga människor som förhandlar om alla delar av sin existens
på grund av rasismens större strukturer.
Om den här pjäsen skrevs för längesen och det här fortfarande händer,
måste vi göra något åt det.
Han fångar hur det är att vara kvinna.
Att bli knuffad åt sidan,
bli förminskad, nertystad, inte respekteras, har jämt varit vanligt.
En svart kvinnas liv
handlar om att kämpa för att bli sedd och erkänd.
Det får en att jobba hårdare.
Ju mer som förändras, desto mer förblir det som det var.
Alla dramatiker som skriver en pjäs
för varje decennium av 1900-talet
vill att du ska veta nåt om historien förutom om konst.
Och om de kan hitta en röst
i tonåren, i 30-talet, i 20-talet, i 40-talet,
som talar till dem,
och det ger dem nån sorts förståelse
för den mänskliga andens universella och tidlösa natur.
Om du förstår var du kom ifrån,
har du en bättre chans att ta dig dit du ska.
Det är den mänskliga andens motståndskraft
trots alla problem som följer med att vara svart i Amerika.
Förmågan att sjunga den sången, den andliga sången,
förmågan att absorbera och inte knäckas.
Hur hittar folk sin sång?
Jag tror att de har den.
De måste bara inse det, sen måste de lära sig att sjunga den.
TÄVLINGSDAGEN
-Hej. -Hej.
Hej.
Jag fattar inte att tävlingen är i kväll.
Ska jag inte säga "nu"?
-Nej. -Okej.
Var ordagrann.
-Jag förstår. -Okej.
Du sa: "Dessa män, ju hårdare man försöker hålla fast vid dem."
-Inte "de här männen". "Dem." -Okej.
Du kan fortfarande ge mig samma sak
som du vill förmedla till publiken
utan att bryta upp rytmen i meningen.
-Förstår du det? -Ja.
Ni uppträder på Broadway.
DOMARE
HISTORIA SKAPAS PÅ MANHATTAN
Vi vill välkomna er till den tionde årliga
nationella August Wilsons monologtävling.
Tio år.
Det är här kön pausar,
och ni står i kö tills vi är redo.
Vi har varit otroligt stolta över att vara en del av den här upplevelsen
på August Wilson Theatre på Broadway.
Ungdomarna bedöms idag utifrån karaktärisering,
fokus, energi, förståelse av texten och riktigheten i texten.
Mina damer och herrar,
2018 års
finalister i August Wilsons monologtävling!
Här är de!
Då kör vi.
Okej.
Vår första Wilson-soldat att kliva ut på scenen, Callie Holley.
Avery, jag är inte redo att gifta mig just nu.
BERNIECE "THE PIANO LESSON"
Jag har inte sagt nåt om att stänga.
Jag har mycket kvinna kvar i mig.
Jag har tillräckligt med Maretha.
Jag har nog med folk att älska och ta hand om.
Du försöker säga att en kvinna inte är nåt utan en man.
Men du är okej, va?
Du kan bara gå härifrån utan mig, utan en kvinna,
och ändå vara en man.
Det är okej.
Ingen frågar: "Avery, vem älskar dig?"
Det är okej för dig.
Men alla kommer att oroa sig för Berniece.
"Hur ska Bernice ta hand om sig själv?"
"Hur ska hon uppfostra barnet utan en man?"
De undrar: "Vad ska hon ta sig till?"
"Hur ska hon leva så?"
Alla har alla möjliga frågor till Berniece.
Alla säger alltid att
jag inte kan vara kvinna om jag inte har en man.
Jag såg ditt ansikte på din mors begravning.
BECKER FRÅN "JITNEY"
Hur du stod där och inte sa nåt, med bister uppsyn.
Och nu ska du komma in och håna mig
för att jag inte slog ner mr Rand.
Vill du veta varför?
Det ska jag berätta.
För att jag har dig, som hungrar efter mat.
Walter Kelly hade handen hela vägen under min klänning
och rörde mig där. Jag sa åt honom att sluta, han skrattade.
Vi drack från en flaska.
Jag tog flaskan och krossade mot bilens dörrhandtag.
Jag skar min hand ganska illa, men satte upp glaset mot hans hals.
Jag sa att jag ville att han skulle smaka på mitt blod,
för om han inte flyttade handen från mig
skulle jag smaka på hans.
Det var en kille en gång…
CUTLER "MA RAINEY'S"
…i en liten stad som heter Bolingbroke, ca 16 mil utanför Macon.
Vi spelade på den dansen,
och de gav 20 dollar till de bästa manliga dansarna.
Slow Drag kollade in konkurrenterna,
klev ner från estraden,
tog tag i en av tjejerna och sög fast vid henne
som en fluga vid sylt, som trä vid lim.
Mannen fick henne att tjuta och tjoa
så att alla stannade upp för att titta.
Den här killen kom in,
den tjejens kille,
och drog en lång kniv mot Slow Drag.
Kommer du ihåg det, Slow Drag?
Folk flyttade sig åt sidan.
De duckade och gömde sig under borden, tänkte att det skulle bli bråk.
Slow Drag tittade bara över tjejens axel
på mannen och sa:
"Herrn, om du slutar gasta och väntar lite
så får du se att jag gör dig en tjänst.
Jag hjälper tjejen att vinna tio dollar så att hon kan köpa dig en guldklocka."
Han har varit min chef i sex år,
talar om att hålla ihop.
Enda gången han lät mig vara i huset
var för att sjunga för hans vänner.
Om du är färgad, och kan tjäna pengar åt dem
är du okej för dem.
Annars är du bara en hund i gränden.
Jag tänker inte uppfostra ett barn för att nån ska skjuta honom.
TONYA "KING HEDLEY II"
För att hans vänner ska skjuta honom.
För att låta polisen skjuta honom.
Varför föda ännu ett liv till den här världen som inte respekterar livet?
Jag är inte ledsen för nåt jag gjort, och kommer inte att vara ledsen.
KING "KING HEDLEY II"
Jag ska se till det, för jag ska göra rätt.
Alltid.
Det finns inte i mig att göra nåt annat.
Vi är nog oense men jag vet det rätta för mig.
Så länge jag drar ett andetag
ska jag göra det rätta för mig. Vad ska jag vara ledsen för?
Folk säger: "Är du inte ledsen att du dödade Pernell?"
Jag är inte ledsen för det.
Niggern förtjänade att dö, han skar mig i ansiktet.
Jag sa till domaren: "Jag är oskyldig."
De trodde att jag skämtade.
Jag sa: "Den jäveln skar mig.
"Fel att döda honom? Det är sunt förnuft."
Än sen vad lagen säger.
Lagen förstår inte det här. Det får den inte.
De vill låsa in mig. Var är förståelsen?
Om en tjuv bryter sig in i en vit mans hus för att ta en tv
och den vita mannen skjuter honom, har han inte gjort fel.
Lagen förstår det.
De klappar honom på ryggen och säger åt honom att åka hem.
Ser du vad jag menar?
Juryn kommer tillbaka och säger skyldig.
De frågar dem en efter en, alla säger skyldig.
Nio vita män och tre vita kvinnor.
Alla säger skyldig.
De vägrade titta på mig.
Jag sa åt dem att titta på mig, titta på ärret.
Jag kom närmare så de kunde se ärret.
Domaren fick nästan slag.
Sex poliser kom emot mig från alla sidor,
sa att jag försökte attackera juryn.
Jag försökte bara gå närmare så att de kunde se ansiktet.
De försökte springa ut genom dörren.
De tog mig och satte mig i isolering,
och sa att jag var oregerlig.
Jag litar inte på nån av dessa män!
MOLLY "JOE TURNER'"
Jack eller någon annan.
De kan göra vad som helst.
De väntar,
tills de kan få en kvinna bunden och inlåst med dem,
sen ser de sig omkring om de kan få en till.
Molly bryr sig inte om dem.
Den ena är lika god som den andra.
Jag har aldrig träffat nån man som velat gott.
Männen gör alla dessa barn.
Och sen lämnar de en att ta hand om dem.
De pratar om att de vill se vad som finns på andra sidan kullen.
Jag ser till att jag inte får barn.
Min mamma lärde mig hur man gör det.
Molly Cunningham blir inte bunden till barn.
Jag hade en gång en man som jag trodde var kapabel till kärlek.
Jag kom hem en dag, och han packade sin väska.
Han sa att tiden kommer när även de bästa vänner måste skiljas.
Han sa att han skulle skicka en specialleverans nån dag.
Jag såg honom genom fönstret.
När han bar ut väskan och ner till tågstationen
sa jag att om han skulle skicka nåt,
skulle jag inte hämta det.
Jag upptäckte att
ju hårdare du försöker hålla fast vid dessa män
desto lättare är det för tjejer att komma och ta dem.
Molly lärde sig det.
Och det är därför
jag inte litar på nån annan än den goda Herren,
och jag älskar ingen annan än min mamma.
Tack.
Dessa ungdomar,
landskapet de vandrar i är heligt.
August gav sitt liv för orden.
Han fick diagnosen cancer 2005.
Det är det hemska valet du måste göra
om du har en dödlig sjukdom. Förlänga livet
eller inte ta mediciner eller inte få kemoterapi,
leva ditt liv och känna smärta, men vara väldigt närvarande.
Och han valde det senare.
Under den tiden arbetade han och hans assistent
oavbrutet för att avsluta Radio Golf,
och han nådde mållinjen. Knappt.
AUGUST WILSON, DET SVARTA AMERIKAS TEATERPOET DÖR VID 60
När en ung skådespelare kommer in i en av de där pjäserna,
är det nästan som att ta upp stafettpinnen han lämnade där.
För att en helt ny generation
ska kunna ta sig an en medvetenhet som han erbjuder.
Alla får en låda med alla tio pjäser.
Är du inte medlem i kulturen eller dessa samhällen,
för att försöka känna att du har förstått
en annan kultur eller ett annat samhälle helt olikt ditt eget,
intuitivt och känslomässigt,
genom en rad människor som du har kommit att älska och tro på
och det är lika värdefullt som något nån kan göra
för att försöka skapa ett tvärkulturellt samhälle.
Eftersom August gav en röst till alla dessa människor,
kan de här ungdomarna hitta sin röst.
Det handlar inte om att alla blir skådespelare eller regissörer.
Det handlar om att veta att de kan bli vad de vill.
De kan göra vad de vill.
Allt är möjligt, eller hur?
Okej, så vi har läkare, advokater och skådespelare.
Jag vet inte om det är så viktigt vem som vinner.
Bara att komma dit. Först och främst,
att stå där uppe och göra det kräver en massa mod.
Det var säkert några unga skådespelare
som gick upp där på scenen,
och även om de inte ville bli skådespelare,
på grund av August Wilson och på grund av de orden,
fick de nog stora uppenbarelser i sina liv.
Och god läkning.
Och det kan ha varit några scenkonstnärer som skapades i det.
Folk som sa: "Det här är vad jag vill göra."
I en värld som ibland saknar medkänsla,
är det hedervärt att vilja bli scenkonstnär.
Domarna har berättat för mig
att det här var det svåraste beslutet de har fattat på tio år.
Okej.
Tredje plats.
Tusen dollar till Teslyne Junior.
Andra plats, 2 000 dollar…
…Nia Sarfo.
Första plats, 3 000 dollar…
…Gerardo Navarro.
Vi tackar er för att ni kom, och vi ses nästa år!
Fantastiskt.
Jag är så glad.
-Fantastiskt. -Ja.
Den här upplevelsen, ärligt talat kan jag bara säga att jag är så tacksam.
Det handlade om resan och inte om destinationen.
Och jag klurar fortfarande på saker.
Men jag har bevisat att jag är kapabel till mycket.
Om du har tillräckligt med mod och jäklaranamma i dig
kan du göra vad som helst.
Har man inte mycket vill man alltid ha mer, och blir hungrig.
Du vet? Och jag visste
alltid att jag skulle bli nåt mer.
Det fanns nåt där ute för mig. Jag visste det.
På grund av hans historier
har jag en bättre uppfattning om vem jag är som person.
Jag har en bättre uppfattning om mitt arv.
Det hjälpte mig att utvecklas som individ, som afroamerikansk kvinna,
och som scenkonstnär
känner jag mer handlingsfrihet över vem jag är och vad jag bidrar med.
Jag är tacksam för chansen.
August gav mig chansen
att ställa mig där för första gången,
och visade mig…
…att jag är sevärd.
Jag är sevärd.
Att vinna var förstås något jag inte förväntade mig.
Men det säger mycket om hans verk också.
Att de är för alla,
de talar för dem som inte blir sedda.
Jag har samtal med mina vänner
där vi pratar om bristen på representation,
och vi tror att det är för att vi är förändringen.
Vi måste vara förändringen.
Att veta att nån bryr sig, det är vårt jobb.
Vi måste göra allt vi kan för dem, uppmuntra dem,
lyfta, bygga upp dem, låta dem tävla.
Det är inte alla som når toppen.
Och vad är definitionen av toppen?
Man måste komma ihåg det sista steget, vilket är betydelse.
TANT ESTER GEM OF THE OCEAN
Betydelse är nåt mycket högre än priser.
Det handlar om arv.
Det man vill lämna efter sig när man är borta.
Att vinna kommer inte att ge dig något,
för så fort du har priset i handen
kommer de tre berömda orden att hemsöka dig i ditt liv.
Och de tre berömda orden kommer att vara: "Och nu då?"
Och nu då?
SEX MÅNADER SENARE
TILL MINNE AV JESTIN "BUTTA" WALKER
Jag står här i min farfars skor.
De är stora skor.
De är skorna från en hel generation män
som lämnade sina liv, den ofattbara skräcken i söder…
HOWARD UNIV. HEDERSDOKTOR, 2004
…och kom norrut i jakten på jobb och ett värdigt liv
och den vältalighet hjärtat kan uppdaga.
De kom från bomullsfälten i Georgia
och Arkansas och Mississippi,
från kedjefångarna i Alabama,
från sockerrörsfälten i Louisiana,
och som farfar, från tobaksfälten.
De kom med biblar och gitarrer.
Märkta män som sökte ett sätt att klubba till
och forma de formbara delarna av sig själva
till en identitet som fria med bestämt och sant värde.
De tog med sig uppförande och ett levnadssätt
som motsvarade deras temperament och känslor.
Det är utifrån detta område av seder, sociala umgängesritualer
som jag skapar min konst.
Jag tackar er.
Min farfar tackar er.
Genom att hedra mig hedrar ni honom.
Och i kraft av det hedrar ni er själva.
I år. Vad har du?
Okej, här är planen.
Two Trains Running. Memphis. Första akten. Scen två.
Nia studerar skådespeleri på University of Southern California.
Freedom studerar skådespeleri på Juilliard.
Gerardo har skådespeleri som huvudämne på Carnegie Mellon University, Pittsburgh.
Callie är dramastudent på NYU Tisch School of the Arts.
Aaron är artist hos Bentley Records och jobbar
på ett album.
Cody var examenstalare som bäst i sin klass,
och går på University of Illinois i Chicago.
Undertexter: Marie Åkerlund