Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Děkuju.
Díky moc.
Zdravím.
Koukejte!
Koukejte.
Tohle…
Tohle je pes vyrobený z voskovek.
Tohle nepotřebuju.
Jsem součástí problému.
Tohle je můj zlatý záchod.
Nechystala jsem se proslavit v Americe.
Tohle jsem neměla v plánu.
A pak jsem napsala show s názvem Nanette, která…
No…
Takže máme jasno. Proto jste tu, ne?
Nejste tu kvůli mým dřívějším počinům, že ne?
Takže se nabízí otázka, pokud jste tu kvůli Nanette…
Proč?
Jakože nechápejte to špatně, byla to solidní show.
Líbila se mi.
Ale bylo to specifické vystoupení se specifickým nádechem.
A pokud jste tu kvůli tomu, co kurva očekáváte od tohohle vystoupení?
Protože jestli chcete další traumata, tak ta už mi došla.
Kdybych věděla, jak populární bude trauma v kontextu komediálního vystoupení,
líp bych si ho rozplánovala.
Vážně.
Mohla jsem z toho vyždímat víc, mohla to být aspoň trilogie.
Ale já kráva jsem si všechno svoje trauma vyplácala najednou
a teď jsme tady.
Chcete víc.
Jen ze zvědavosti, zatleskejte, pokud jste neviděli Nanette.
Tak u vás už vůbec nevím, proč jste kurva tady.
Chci říct vítejte. Dobře vy, že to zkoušíte.
A nebojte se, to nic. Tohle vystoupení nepočítá s tím,
že jste viděli Nanette. Až tak sebejistá nejsem.
Uvidíme, jak to bude. Ale kromě dalších traumat vlastně netuším,
co lidi od téhle show čekají.
Ale rozhodla jsem se, že vám to prostě můžu říct.
A přesně tak to uděláme. Takhle naplním vaše očekávání.
Tím, že vám je teď upravím.
Přesně na to, co bude následovat.
Pak je naplním a vy si řeknete, že jsem skvělá. Ano, ale podvádím.
To uděláme ještě před začátkem show.
Do nejmenšího detailu vám popíšu, co přesně se bude dít.
To nastavování očekávání se docela protáhne.
Aby se sem vešlo, musela jsem zkrátit samotné vystoupení, ale…
Myslím, že to za to stojí.
Naplnit vaše očekávání je moje práce.
A přiznejme si to, tohle je mé náročné druhé album.
A vlastně taky desáté. A pro někoho první. Takže jsem pod tlakem.
Tak vám tedy nastavíme očekávání.
Až začne samotné vystoupení…
Tohle ještě není ono, nepanikařte.
Na začátek jsem si připravila nějaké vtipné postřehy.
Něco ve stylu: „Všimli jste si? Co to má být?“
Dost na hovno segment. Začnu tím, ale moc dobré to není.
Budu k vám upřímná. Nejsem totiž zrovna všímavá.
Bude to asi kurevsky vágní.
A teď varování, většina těch postřehů bude o Američanech,
což jste obecně vzato vy.
Že? Takže…
A dělat si srandu z Američanů je pořád ještě v pohodě.
I když už asi ne nadlouho.
Je to tak.
Takže…
Takže jen využívám situace, dokud to jde.
Rusky totiž neumím, takže toho musím…
využít, dokud to jde. Nevím.
Taky vás chci varovat, že až si budu dělat srandu z Američanů…
tak se vás asi dotknu, protože si z vás budu dělat legraci.
Musíte na to být připravení.
Budu do vás strašně rýt, jak se říká u nás, i když to vám je fuk.
Takže tu budete sedět a říkat si…
A budiž, nechci vám odpírat vaše pocity.
Prožijte si je. Nechte se jimi zaplavit.
Ale doporučila bych vám, abyste jim nepodlehli,
nenechte se jimi ovládnout, protože tahle show je hlavně romantická komedie.
A proto je důležité, aby to mezi námi na začátku trošku skřípalo.
Takže tak. Nepodléhejte tomu. Prožijte to, ale nepodléhejte tomu.
Neřešte to a věřte mi.
Nevěřte mi. Nevěřte tamtomu člověku.
Každopádně…
Takže tímhle začneme. Vtipnými postřehy.
A pak vám povyprávím jeden příběh.
Bude to takový podivný příběh se psem.
Je to vtipný příběh.
A v průběhu toho příběhu se dotknu, s vaším svolením,
většiny témat téhle show, tak se mějte na pozoru.
Taky tam bude slušná dávka toho,
čemu říkám milé a laskavé popichování patriarchátu.
To tam bude taky.
Takže je důležité…
Je důležité, abyste to čekali, protože to tam je.
A pokud to nemáte rádi…
tak odejděte. Už jsem vás dostatečně varovala. Prostě jděte.
Mazejte pryč, citlivky. Můžete jít, pánové.
Po tomhle příběhu vám řeknu další příběh.
Nějak jsem se rozjela, co? Klasika.
Ten druhý příběh je o chybné diagnóze,
kterou budu připisovat na vrub jen a jen sexismu, protože tak to je.
A potom…
Tohle je jen popíchnutí.
Jestli už to bolí, utečte, dokud můžete chodit.
Tento příběh ukončím něčím, čemu říkám „past na nenávist“.
Je to past na lidi, co mě nesnáší. Komplexní myšlenka.
A udělám to tak, že prostě něco řeknu.
A ani se nepokusím, aby to bylo vtipné. Prostě to řeknu a nechám to tak.
Je mi to fuk.
Důrazně bych vám doporučila, abyste…
se nenechali chytit.
Nenechte se do té pasti chytit. Není pro vás. Jen byste mohli začít pěnit.
Nechte ji být.
Pak začne segment s vtipy,
kde bude co? Vtipy.
Proto tomu říkám segment s vtipy. Jeden vtip za druhým…
To bude fakt paráda.
Pokud vás v tomto segmentu urazí něco,
co řeknu, tak pamatujte na to, že to jsou jen vtipy.
I když se lidi kolem vás budou smát něčemu podle vás problematickému.
Vzpomeňte na zlaté pravidlo komedie. Pokud jste v menšině, tak na vás nezáleží.
Já za to nemůžu, já ta pravidla nevymyslela.
To muži. Zlobte se na ně. Jak já. Pomáhá to.
A teď…
To by bylo. Segment s vtipy tu show rozjede.
Tempem i popichováním patriarchátu.
Ale to už z té jehly bude spíše dřevec.
Jo. A pomocí toho dřevce
pak svým oponentům natrhnu prdel.
Jo, bude to rychlovka. Natržená prdel.
A udělám to přesně tím způsobem, ze kterého mě tito lidé viní. Poučováním.
Uprostřed vystoupení bude přednáška.
Ale má to zvrat. Bude vtipná!
Bude to kurevsky vtipné, což podle lidí, co mě nesnáší, není v mých silách.
Z toho budou šílet, možná je to zabije. Tak snad.
Teď se asi ptáte, proč se soustředím na lidi, co mě nesnáší?
Proč to dělám? Vždyť je to tak sebestředné. Ano.
A ano, četla jsem vše od Taylor Swift.
Znám velkého mudrce naší doby.
Chápu, že tihle lidi vás budou akorát nenávidět a nenávidět.
Nenávidět.
Nenávidět a nenávidět a nenávidět.
A má pravdu. Opakují se.
Tak proč bych…
Proč bych to jako ona nesetřásla?
Proč ne? Prostě to setřesu…
To je jeden důvod. Druhý důvod je…
Nejsem totiž přesvědčená, že naše Tay Tay…
byla někdy obětí zločinu z nenávisti.
A já ano.
Takže způsob, jakým řešíme online nenávist, se bude lišit.
Já osobně ji ráda pojídám.
Jo, ham, ham, ham. Tohle tělo nemám jen tak. Ráda se cpu nenávistí.
Až vyřeším lidi, co mě nesnáší, až se jim ze mě bude točit hlava,
tak dramaticky změním tón celé show.
A to udělám tak, že vám řeknu, že mám autismus.
A podám to tak, že to bude opravdu velké odhalení.
Ale vážně by vás to nemělo překvapit.
Zrovna jsem vám to řekla. A…
A navíc vše v té show až do toho momentu
je vlastně série varovných znaků, že mám autismus.
Opravdu, bude to cestička varovných znaků jak od Jeníčka a Mařenky.
Ale protože jsem to teď prozradila,
tak aby to mohlo být velké odhalení,
musím se spolehnout na divadelní triky,
které to podpoří, aby to byl šok.
Začnou svítit světla, já si sednu na tuhle židli
a řeknu: „Tak, teď…“
A nebude to fungovat, protože nejste úplní idioti.
A po tomhle segmentu bude následovat segment zaměřený proti odpůrcům očkování.
Jen se poslouchejte.
Tohle… Nejste divní.
S touhle show jezdím po celém světě a nikde jsem nenarazila na publikum,
které by vědělo, jak společně zareagovat na pouhou zmínku…
odpůrců očkování.
Řeknete: „Odpůrci očkování,“ a lidi udělají: „Haha, ne!“
Tak to bude legrace.
Můj materiál proti odpůrcům očkování má jiný styl než zbytek show.
Na jeho konci si řeknete: „Páni, asi to ze sebe potřebovala dostat.“
A je to tak. Potřebuju a udělám to.
Ale věc se má tak, že neznám vtip, se kterým bych nechtěla na druhou metu.
Druhá meta s vtipem. Meta vtipem. Čau.
Druhá meta…
Meta vtip. Taková slovní hříčka.
Musíte držet krok s dobou.
Tohle vystoupení jich bude plné. Připravte se na ně.
A taky se připravte na jeden vtip na adresu Louise C. K.
Jen si to poslechněte.
Obdoba odpůrců očkování ve světě komedie.
Mám o něm jen jeden vtip. Ne tenhle.
Tohle je teprve předehra.
A ten jeden vtip je báječný.
Jeden stačí, protože je skvělý.
Za tenhle vtip jsem se musela sama pochválit.
Parádní vtip. Jsem si jistá, že si zaslouží upuštění mikrofonu.
A já ho upustím. Bez ohledu na vaši reakci ten mikrofon upustím.
Ale já ho neupustím. Ještě to nevíte, ale vlastně jo.
Mám totiž autismus a hlasité zvuky mě stresují.
Takže místo toho toho zmrda prostě položím na zem.
Šup s ním dolů.
Kvůli tomu ten moment nebude tak dramatický,
ale přece byste nediskriminovali.
Zajímavé na vtipu o Louisi C. K. je, že přijde až ke konci show.
Tak pozdě, že zapomenete, že máte čekat na vtip o Louisi C. K.
A to znamená, že jsem přidala další vrstvu vašemu humornému zážitku.
Protože až se mu budete smát, protože je vtipný,
tak si vzpomenete, že jste měli čekat vtip o Louisi C. K.,
ale zapomněli jste.
Takže se budete smát takhle:
Takže jsem přidala třetí vrstvu!
Až si to uvědomíte, řeknete si: „Přesně tak to říkala!“
A budete se smát:
Jednou, dvakrát, třikrát. To vše zvládne i dáma.
Stačí mít šikovné ruce.
Šikovné ruce. A ruce úplně stačí.
Kdo by to byl řekl? Většina žen.
Po odpůrcích očkování se vám pokusím předat své zkušenosti s autismem.
A ilustruju to na mé vazbě na tučňáka,
který možná je a možná není na pekáči.
Nevím, jestli to pak začne dávat smysl.
A vystoupení ukončím další přednáškou.
Další přednáška? Cože?
Ano, opravdu, však vám to teď říkám.
Uznávám, že na konci tohohle vystoupení
budu mnohem sympatičtější než na začátku.
Budu skoro rozkošná.
Možná si říkáte, proč nezačnu tou sympatičtější částí.
Proč vás neodrovnám svou rozkošností?
Proč začínám tím nesympatickým materiálem?
Protože tahle show je o autismu.
A lidé s autismem jen zřídka udělají dobrý první dojem.
A kvůli tomu nás většina lidí odepíše.
Takže tohle je pořad, který odmění lidi, co to vydrží,
co překousnou své nepohodlí, aby se koukli na druhou stranu spektra.
Pro tyto lidi tato show funguje jako romantická komedie.
Teoreticky, protože teorie jsou sexy.
No a to je celá show.
To je vše, co můžete čekat. Očekávání byla nastavena.
A vystoupení začíná právě teď.
Všimli jste si někdy…
že Američané…
nejsou úplně blbí?
Co to má být?
Nejste úplně blbí.
Když jsem to zjistila, byla jsem zklamaná.
Protože jste mě vy sami přesvědčili…
že jste blbí jak necky.
A já vás pak poznám a nejste blbí.
Každý máte svou dávku blbosti jako my všichni, ale nejste…
Víte, co jste? Jste kulturně sebejistí.
To se máte. Víte, kdo další to takhle měl?
Starověcí Římané. A těm se taky chvilku dařilo.
Nepodlehněte tomu. Klid.
Držte se. Jsi celkem v pohodě, Ameriko.
Mírně podlehněte.
Podle mě jste hloupí kvůli vašemu sebevědomí.
Klid, nepodléhejte.
Fakt si to myslím, protože sebevědomí…
Sebevědomí z vás dělá hlupáka. A tím názorem jsem si jistá.
Jste totiž tak strašně sebevědomí ve své američnosti,
že se věcí držíte jen proto, že jsou americké, tak musí být správné.
Držíte se amerických věcí,
i když je to doslova důkaz hlouposti.
Dám vám příklad. Stačí jeden.
My lijeme do svých aut…
V Austrálii lijeme do svých aut to samé jako vy tady.
Ropu čili „petroleum“. Ale to je dlouhé slovo.
Na to nemáme čas, jsme zaneprázdnění.
LOL. Asi tak.
Takže tady i u nás jsme slovo „petroleum“ zkrátili.
V Austrálii jsme ho zkrátili na „petrol“.
Nechci se chlubit. Prostě už spolu skoro nemluvíme.
Nic víc. Jen řekneme: „Petrol.“
Vy jste ale u zkracování slova „petroleum“ zabrousili o kus dál do světa fantazie.
Vy jste to zkrátili na „gas“ neboli „plyn“.
A na ropě je zajímavé to, že je to tekutina.
A na plynu je zase zajímavé, už z jeho podělané definice,
to, že to není tekutina!
Ale vy budete radši na vědu kašlat a ignorovat ji.
Nechápu, co se v těch vašich hlavách děje!
Ale vy se nezměníte.
„Tak je to prostě správně, my jsme Američané.“
Ale není to tak správně. Bije to do očí!
Když jsem tu začala vystupovat, řekli mi, ať poameričtím svůj jazyk.
A na to jsem řekla:
„Jděte do prdele, tohle slovo neexistuje.“
Jako fakt, Američané jsou na tom jako bílí heteráci s kulturou.
Mluvíte o voze a na ničem jiném nezáleží.
Jděte do prdele. Nebudu dělat ústupky vašemu sebevědomí.
Nebudu říkat „štrample“.
Budu říkat „punčošky“ a vy to zvládnete.
Neříkám, že to dává smysl. Punčošky nedávají moc smysl.
Ale aspoň to zní zábavně.
„Vezmu si punčošky.“
„Tak to budeš mít asi veselý den.“
Vy si vezmete štrample.
Už jen z toho slova mě svědí nohy.
Sušenky.
Se s tím smiřte.
Později někoho označím za „Sušenkáče“.
Protože jsem dospělá. A když…
říkám „sušenka“, myslím tím váš „keks.“
A to, čemu říkáte „sušenka“, říkám „zatoulaný koláček“.
Koláček, co tu nemá co dělat.
Kde se tu vzal?
Ale neřeknu „Keksot“.
Neřeknu. To prostě nefunguje.
Když někomu řeknete „Sušenkáč“, nechcete je mít rádi.
A přesně to dělá „Sušenkáč“.
Zní to jak student Zmijozelu.
Sušenkáč.
Keksot? Celkem v pohodě.
Havraspár. Nikdo je moc nechápe, ale působí celkem v pohodě.
A rozhodla jsem, že doktor Keksák…
Ten rozhodně patří do Mrzimoru.
Doktor Keksák.
A na Nebelvír jsem ani nepomyslela. Na ten totiž seru.
To jsou takoví bílí heteráci z Bradavic.
„A co Hermiona?“ Beztak nesnáší trans ženy, takže nasrat.
To je v pohodě.
Udělala jsem kvůli vám pár ústupků. Nejsem zrůda.
Klidně řeknu „Valda“. Kde je Valda?
Já ho znám jako Wallyho, ale zas tak těžké to není.
„Valda“. Jde to.
Když najdete Valdu, našli jste Wallyho. Je to ten stejný kluk.
A spoustu vašich slov jsem ráda převzala. Hodně vašich slov se mi líbí.
Třeba „rukola“. Ano, prosím.
My tomu říkáme „roketa“.
Nasrat, já chci rukolu. Zní to jak klakson pro klauna.
Ano, prosím. Rukola.
A hliník.
Ano. Máme to taky, ale říkáme „aluminium“.
Proč říkat „aluminium“, když s tím můžete flirtovat?
„Hliník.“
„Přestaň, Ameriko.“
A slovo „všeci“? To taky beru!
„Dík všeckým za všecko.
Všecky vás beru. Všecky vás miluju.“
Protože „všeci“ je to nejlepší a nejinkluzivnější
zájmeno ve slovníku.
Jihu, díky. Jsi skvělý spojenec.
Se „spodkem“ si nejsem jistá.
S tím slovem. Tady jako „spodek“ označujete zadek, pozadí, dupku.
V Austrálii „spodek“ označuje dámský předek,
abych to řekla kulantně. Nevím.
Když jsem slyšela, že všichni v Americe mají „spodek“, řekla jsem si: „Paráda.
Paráda.
Jedu na hotový Lesbos. Už ať jsem tam!“
To byl vtip. To sem nepatří. Asi přilezl ze segmentu s vtipy. Pardon.
O tom rozdílu mezi „spodky“ vím už dlouho.
Nezapomenu na den, kdy jsem zjistila, že to tady a u nás znamená různé věci.
Byla jsem ve škole a četla jsem si nepřeloženou americkou knihu.
Na jazyky jsem vždycky měla nadání.
Byla to dětská kniha o čtyřech dětech a jejich dobrodružstvích.
A psalo se tam o tom, že ty děti sjely z kopce dolů.
Po svých spodcích.
A já jsem zabila celé odpoledne.
Zabila jsem odpoledne snahou si něco takového představit,
protože takhle se z kopce sjíždět nedá!
Pokud takhle sjíždíte kopec, tak to není záměr, ale zakopnutí.
A je možné, že čtyři děti synchronizovaně zakoply…
a autor se o tom vůbec nezmínil?
Není.
Proč byste takhle sjížděli kopec?
Není to aerodynamické a bez ohledu na identitu je to citlivá partie.
A půjdete hlavou napřed? Nohama napřed?
Není to aerodynamické. A navíc je tu problém, co dělat s koleny.
Asi bych měla říct, co znamená to „Douglas“.
Tady to znamená něco jiného než u nás.
V Austrálii je „Douglas“ slangový termín pro klokaní dělohu.
Samozřejmě že není!
Proč bychom pro tohle měli slangový výraz?
Kurvadrát.
Ani Australané nejsou tak moc australští. No tak.
Jmenuje se tak můj pes. Show jsem pojmenovala po něm.
Jmenuje se Douglas.
Divné, že tleskáte zrovna tomuhle.
„Pojmenovala jsi svou show po psovi…
Už to není tak divné.“
Douglas je můj první pes.
V dospělosti. Jako dítě jsem měla další.
Bylo jich dost. Žili jsme u rušné silnice.
Aha, takže to máte takhle. Hele…
Hezky to ilustruje vaši kulturu.
Douglas je v pořádku. Už žiju jinde.
Dobře se o něj starám. Chodím s ním na psí hřiště.
Každý, kdo pravidelně navštěvuje psí hřiště, ví,
že šance na kvalitní konverzaci na psím hřišti…
se rovná nule.
Jsou to festivaly zdvořilostní konverzace. A to není mé přirozené prostředí.
Ještě nevíte proč, ale vlastně jo.
Teď vám chci povyprávět příběh o příšerné konverzaci na psím hřišti.
Přišel za mnou týpek. Psa měl, takže to nebyl úchyl, měl záminku.
A řeknu vám něco, co není pro příběh podstatné,
ale jeho pes měl boty.
Ale jeho pes ty boty nechtěl.
Dělal něco takového…
Byl to chrt. A ti jsou i za normálních okolností vyklepaní.
Nevíme proč. Je jim zima? Jsou nervní?
A tenhle se klepal hodně.
Pro ten příběh to není důležité, ale v mém periferním vidění bylo veselo.
Extra stres.
A takhle chtěl tenhle člověk prolomit ledy.
Viděli jsme se poprvé a on řekl: „Věděla jste…
že když se usmíváte, používáte méně svalů, než když se mračíte?“
Muži v publiku si asi říkají: „To byl jednorázový incident.“
A ženy v publiku si říkají: „Do píči už.“
A nebinární lidé si říkají: „Tomu říkáš těžký den?“
Takže tenhle pokus prolomit ledy byl dost na hovno.
Vlastně říkal: „Tvůj ksicht je špatně, změň ho.“
Jako fakt. A i kdybych si řekla, že to tak nemyslel,
a opravdu věřila, že mu šlo jen o úsporu energie,
že se na mě díval a říkal si: „Kéž by to věděla!
Měla by lepší život i den. Kéž by to jen věděla!“
I kdybych tomu věřila, tak jsem se neusmívala ani nemračila.
Měla jsem neutrální výraz, což nevyžaduje zapojení žádných svalů.
Uvědomuju si, že můj obličej není kdovíjak radostný.
Vypadám jako brambora napíchnutá na lžíci vzhůru nohama.
Žádné svaly.
Neutrální. Říká se tomu prý otrávený ksicht.
Tam se tomu říká. Otrávený ksicht.
A otrávený ksicht mají jen ženy.
Naproti tomu muži nad něčím přemýšlí a neměli byste je rušit.
Za žádným mužem nikdy nepřišel nějaký cizí člověk a neřekl:
„Usměj se, zlato, ať nezůstaneš na ocet.“ Ne!
Jako pokus na prolomení ledů to stálo za prd. A co já na to?
Začala jsem se mračit.
Začala jsem používat svaly, které jsem ještě před chvíli neplánovala použít.
Ale on si myslel, že to jde dobře, a tak přitvrdil a zeptal se:
„Jak se jmenuje váš pes?“
Klasika. A já odpověděla: „Doug.“
„Douglas“ mu říkám, jen když něco provede.
Řekla jsem „Doug“ a ten muž svou reakci docela přepískl.
Řekla jsem „Doug“ a on…
„Supr jméno.“
A já řekla…
„Ne.“
Nevím proč. Pořád jsem byla v Mračíkově a řekla jsem: „Není to supr jméno.“
A on řekl: „Je.“
Tak jsem řekla: „Není.“
Pojďme si to shrnout.
Hádám se s cizím člověkem na psím hřišti o tom, jestli má můj pes supr jméno,
a nejsem na straně, kterou byste čekali.
A jeho pes měl boty.
Měli jsme řešit důležitější věci.
Místo toho říkáme: „Super jméno.“ „Ne.“ Nakonec říká: „Hele…
Je to supr jméno, protože Doug…
Doug zní jako tak.
Takže Doug.“
Tohle byl pro mě jako profesionální komičku výjimečně ponižující okamžik,
protože mi vlastní vtip, který mě ani nenapadl, někdo vysvětloval.
Jako bych na něj jen zapomněla. Já si ale nevšimla.
Douga mám už víc než rok a téhle slovní hříčky jsem si nevšimla.
Ponižující.
Udělala jsem, co by udělal každý dospělý člověk.
Zalhala jsem. Řekla jsem: „Ne.
Jmenuje se Douglas.
A abyste věděl, tak je pojmenovaný po Douglasově prostoru.“
A on řekl: „Co je Douglasův prostor?“ Dobrá otázka,
Douglasův prostor není zrovna známý termín. Tak jsem mu to vysvětlila.
Řekla jsem: „Douglasův prostor je takový potenciální prostor
umístěný mezi anální dutinou…
a dělohou v ženském biologickém reprodukčním ústrojí.“
Na psím hřišti!
A ten chlap ani nemrkl.
Zůstal stát jako opařený. A začal se mračit.
Najednou velmi namáhal své svaly.
A já si ten pohled strachu a mírného odporu
spletla s upřímnou zvědavostí.
Řekla jsem si: „Ten muž chce vědět víc.“
Tak jsem řekla: „Není vepředu ani vzadu.
Je to uprostřed. Neutrální teritorium. Takový švýcarský spodek.
A nemá vlastní vchod,“ řekla jsem, jako by to mělo pomoct.
„Nemůžete…
Nedá se tam dostat. Ale když si strčíte prst do zadku
a druhý prst do relevantní frndy…
a zatleskáte…
Tak to uprostřed…
Přesně to je Douglasův prostor.“
Na psím hřišti!
On tam totiž vlastně není. Je to taková schovka pro případ nouze.
Nejlíp se dá popsat asi takhle.
Máte kufr a chcete ho otevřít.
Takže ho objedete zipem,
ale když ho zkusíte otevřít, neotevře se, protože to nebyl pravý zip.
Použili jste kompresní zip, který dělá to samé,
ale kufr neotevře, jen se vám směje.
A když kufr zkusíte otevřít, udělá…
Takže kufr jste neotevřeli.
Ale vytvořili jste tam trošku extra místa.
Nevidíte ho a nedostanete se tam.
Ale víte, že tam je. A to je Douglasův prostor.
Děkuju. Mám radost.
Mám radost, že se vám mé vysvětlení Douglasova prostoru líbilo,
protože tomu muži na psím hřišti se nelíbilo.
Nedokážu se přenést přes to, že existuje část mého těla…
které se říká Douglasův prostor.
Je to divné, až otřesné.
Ale taky je to připomínka, že žijeme ve světě, kde vše pojmenovali muži.
Všechno.
Tohle se jmenuje po muži, doktoru Jamesi Douglasovi,
který ve Skotsku v 18. století působil jako porodní bába.
Velmi nepříjemný demografický popis.
To si na LinkedIn nepište. To by byla chyba.
Jmenuje se to po doktoru Jamesi Douglasovi, protože to našel první.
To pro něj ale musel být den!
Hrabal se v mrtvole ženy. Hraby hrab. Tehdy byly jiné koníčky.
Asi našel její kompresní zip, jak tam sedí, nepojmenovaný.
A tehdy si doktor Douglas pomyslel: „Je to tu.
Moje šance na posmrtný odkaz.“
Upřímně mě nikdy nepřestane udivovat,
jak málo mužům stačí, aby se na ně vzpomínalo.
Našel takové nic a zabral si to.
Žili bychom v jiném světě, kdyby věci pojmenovávaly i ženy.
Fakt si vy chlapi myslíte, že byste měli koule, kdyby u toho byly ženy?
Ne. Věc se má takhle.
Ženy při pohledu na varlata nemyslí na sport nebo hry.
To jen vy si s nimi rádi hrajete. Ale to je vaše věc.
Super, no.
Jak by se vám líbilo, kdybyste měli „Kareninu hrstku“?
Jak by se vám to kurva líbilo?
Kdyby vám celý den do slabin sahala nějaká stařena?
Jak by se vám to líbilo?
Omlouvám se, nemám s tím zkušenosti. Co to jako je?
Omlouvám se.
Asi jsem si Karen představila jako loutku.
„Co? Koule?“
Musela jsem k doktorovi. Už celkem dávno.
Měla jsem totiž potíže v okolí Douglasova prostředí.
Moje doktorka byla pryč a byl tam za ni záskok.
A tohohle doktora bych si sama nikdy nevybrala.
Už od začátku jsme si vůbec nesedli.
Byl to příšerně arogantní kretén.
Byl to i kvalifikovaný doktor, to ano.
Ale tyhle dvě skupiny se hodně překrývají.
Budeme mu říkat doktor Sušenkáč. A je to tady.
No a doktor Sušenkáč se bez jediného testu rozhodl,
že řešením mé Douglasovy malátnosti…
bude začít brát prášky.
Prášky. Další mužem pojmenovaná věc.
„Prášky“. Trošku vágní termín, ne?
„Většina toho, co předepíšete, jsou prášky, pane doktore.“
„Ano, ale tohle jsou lepší prášky.“ Jako by bylo na náměstí naprášeno
a my uždibovali. „Mňam, pondělí.“
„Co to umí?“ „Kouzla. Budou to prášky.“
Řekla jsem dr. Sušenkáči: „Prášky nechci,
už jsem je měla a mám po nich sebevražedné tendence.“
A prý že mi došla traumata.
Dr. Sušenkáči se nelíbilo, že jsem to vytáhla.
Když jsme mluvili o mém těle.
„Ne, děkuji, to nechci vědět.“
A co udělal? Řekl, ať jsem zticha.
Řekl: „Měla byste mě teď dobře poslouchat.“
To byla naše první hádka.
A já udělala to, co dělám při konfliktech. Zavtipkovala jsem. Řekla jsem:
„Co takhle místo těch prášků udělat hysterektomii?“
Chápete to. Nevím, proč on to nepochopil.
Tohle je poměrně klasický vtip. Nenapadá…
mě kontext, kdy by to nebyl vtip.
Na jaké planetě budu mít kontrolu nad svým tělem? Na téhle zjevně ne.
Takže je to jasný vtip.
Taky to mělo být jasné, protože jsem nepoužila lékařskou terminologii.
Neřekla jsem „hysterektomie“.
Řekla jsem: „Proč celou tu srandu nevyndat?“
Aby bylo zcela jasné, že jde o vtip, řekla jsem:
„Zbavovat se starých krámů je prý teď v módě.
A tohle už mi nepřináší radost.“
Děkuji. Mám radost, že se vám ten vtip líbil,
protože doktoru Sušenkáči se nelíbil, vůbec ho nepochopil.
Nedočkala jsem se lidského přístupu.
Takže to celé eskalovalo a on na mě začal řvát.
A pak se do mě pustil, načež jsem začala brečet,
což doktor Sušenkáč vzal jako důkaz toho,
že jeho diagnóza byla správná.
Zjevně mnou lomcovaly hormony.
Klasický úhybný manévr, Sušenkáči.
Do prdele. Podle mužů ženami lomcují hormony.
To je největší koníček mužů napříč historií.
Muž může říct, že ženou lomcují hormony,
kdykoliv žena řekne či udělá něco, co muž nečekal.
To je celé.
Jakože: „To jsem nečekal,
takže je jasné, že jsi jen uzlíček smyšleného chaosu, se kterým otravuješ.
Muži říkají, že ženami lomcují hormony, jako by muži hormony neměli.
To mě na tom nejvíc sere.
Mám tu pro vás novinku, pánové. Taky máte hormony.
A občas jste podráždění.
Je to tak.
Občas vám to tam dole Karen trošku zmáčkne.
A vy se naštvete. Nevadí. Jste jen lidé, to se stává všem.
O mně se ví, že za úplňku ráda ujídám hořkou čokoládu.
Kouzla.
Ale nikdy jsem nemusela praštit do dveří, takže každý máme něco.
Vážně, co si myslíte, že znamená fráze „kluci už jsou takoví“,
když muži umí tak skvěle potlačovat hormony?
Není to praktické alibi pro sexuální napadení, jak by to spousta lidí chtěla.
Co znamená fráze „kluci už jsou takoví“? Že hochy nepřipravujeme na skutečný svět.
Znamená to, že to víme.
Víme, že kluci jsou ovládáni hormony.
Ale kulturně je nezvládáme hnát k zodpovědnosti za jejich činy.
Takže to celé házíme na ženy.
Přestaňte!
Je to past, vy kreténi. Nenechte se chytit!
Není na vás.
Tohle není politický mítink. Kurva.
Pokaždé mám pocit, že tu past musím obcházet.
Nepotřebuju hormony, abych byla umíněná.
Tohle by muži měli vědět.
Nepotřebuju. Stačí, že se mi prostě nechce.
Často mám stavy, kterým říkám fugu momenty.
Znáte ryby fugu? Když se vyděsí, tak se nafouknou. „Vyřešeno.“
Neřekla bych.
Naplní mě šílený neventilovaný vztek
a nemůžu s tím nic dělat, protože jsem celá…
„Když mě sežereš, ublížím ti, ale jinak nic.“
A té rybě fugu stačí maličkosti.
Drobnosti. Třeba paleo dieta.
S touhle sračkou na mě vůbec nechoďte.
Mám na to totiž nekontrolovatelnou reakci.
Nepřiměřenou.
Někdo prostě řekne: „Držím paleo dietu.“ A já na to: „Fakt?
Zaprvé je mi to fuk. Zadruhé ti smrdí z pusy.
Dej si nějakou vlákninu, do píči.
Zatřetí nevíme, co jedli.
Nemáme ani tucha, co lidé v paleolitu skutečně jedli.
Ale jsme si na tuty jistí, že nežrali květákový popcorn, ty čuráku!“
A je úplně jedno, který den mého cyklu zrovna je.
Vztekám se stejně.
Další je Kde je Valda?
Seru na něj.
Proč Valda existuje? Proč?
Proč jsme promrhali tolik hodin života
mnoha generací dětí, které toho šmejda měly hledat?
Hledáte a hledáte. A hledání je investice.
Začnete se o něj starat a bát: „Snad je v pořádku.“
A pak ho najdete a nikdy mu nic není. Nikdy!
Vždycky je na dovolené a užívá si to.
Jdi do píči, Valdo!
Měl by začít hledat sám sebe, jako to musíme dělat my ostatní.
Vážně.
Chcete vidět privilegovanost bílého muže ztvárněnou v dětské knize?
Tak tady ji máte.
Je to muž, který se ani trošku nesnaží.
Ani trošku se nesnaží si pomoct,
ale očekává, že se všichni na Zemi
budou neustále starat o to, kde zrovna je.
Vem si jiný svetr než tu pruhovanou hrůzu, kámo.
Tohle téma mě nevytočí vždycky. Záleží na měsíci a slapových jevech.
Vzato kolem a kolem je to plýtvání mými emocionálními zdroji.
Taky je plýtvám na Želvy Ninja.
Velký problém.
Donatello. Řeknu proč.
Pokud jste to nevěděli, tak Želvy Ninja jsou pouliční gang.
A s tím překvapivě problém nemám.
Je to komiksová, televizní a filmová série
cílená především na mladé chlapce.
Želvy Ninja mají každá své jméno.
Jsou to Michelangelo, Leonardo, Raphael a Donatello.
Mají jména renesančních umělců.
Protože jak nejlépe symbolizovat fresky? Pomocí nunčaků, no ne? Ne.
Na renesanci je zajímavá jedna věc. Obvykle za renesanci považujeme
vrcholnou italskou renesanci. A ta byla velice krátká.
Bylo to 20 let a šlus.
Od roku 1500 do roku 1520. A dost.
Michelangelo, Leonardo a Raphael byli na vrcholu své tvorby během těchto 20 let.
Donatello? Ale ne.
Ale ne. Ten už byl mrtvý.
Mrtvý už od roku 1465.
Nepatří do jejich pouličního gangu!
Je po něm!
Víte, kdo do toho gangu patří?
Tizian. Správně to měl být Tizian.
A víte, proč v tom pouličním gangu není Tizian?
Protože cílovka tohohle pořadu by kvůli hormonům nezvládla jméno,
ze kterého s pár písmenky uděláte Ceciána.
Nepřipravujeme naše hochy na skutečný svět.
Ani historii. Kterou napsali. Divné.
A navíc jsou to vodní želvy!
Ne suchozemské!
Jsou to vodní želvy.
Vodní želvy čvachtají, suchozemské dupou.
Dobře, já chápu…
Chápu, že jsou to mutanti.
Ale používají nunčaky.
Takže musí mít zkušenosti s pohybem po souši.
A tohle nestačí!
Nepřipravujeme naše chlapce na skutečný svět.
Co kdyby jeli na Galapágy? Byli by v píči.
Můj poslední fugu moment…
přišel během rozhovoru s týpkem, co mi vysvětloval, že golf není sport.
Protože nezatěžuje váš kardiovaskulární systém.
Že je to totálně nezajímavé?
Bez ohledu na úhel pohledu. Nuda.
A bude hůř, protože pokračoval.
Řekl: „Jestli se účastníš něčeho,
co nezatěžuje kardiovaskulární systém, tak to, čeho se účastníš, není sport.
Pouze hraješ nějakou hru.“
A z tohohle rozhovoru jsem byla tak nasraná, že mi to přišlo jako sport.
Snad si tu nikdo neříká: „Konečně.
Konečně někdo brání golf.“
Ne, o tom to fakt není.
Doufám, že golf je smutný, doufám, že si pořádně zoufá,
protože já golf nesnáším celou svou bytostí.
Je to neskutečná ztráta země, času a vody.
Do píči už.
Jako fakt.
Muži, kteří mají rodinu a hrají golf, jsou píče.
Kde na to bereš čas? Vždyť máš rodinu.
Nemůžeš se šest hodin poflakovat s kámoši, zatímco tvá žena dělá neplacenou práci.
Dospěj konečně!
Další důkaz, že vše pojmenovali muži.
Co je nejhorší možná nadávka?
Píča.
Odkazuje na ženské genitálie a to neberu. Když řeknu, že jste „pí“, myslím to vážně.
Beru to jako tu nejhorší nadávku.
Ale nespojuju si to se svým tělem. Ani s tělem nikoho jiného.
Víte, co si představím, když řeknu, že jste „pí“?
Golfistu.
Bohatého bílého hňupa v chinoskách a jedné rukavici.
To je ale píča!
Nemůže být náhoda, že se golfovým úderům říká pitche.
No tak.
Hele, moje poslední show Nanette spustila spoustě lidem fugu moment.
Člověk hned ví, že něco dokázal. A říkám lidem, ale byli to jen muži.
Hashtag „ne všichni muži“, jasné?
Jasně že ne všichni muži.
Nikdy to nebyli všichni muži.
Vlastně to jsou jen muži, co používají ten hashtag.
To jsou oni.
Však víte. Muži od slova můžu.
Přesně tihle udělají vše pro to,
aby mi dali vědět, že: „Nanette nebyla komedie.
Protože já jsem se u toho celou dobu nesmál.“
Zaprvé, prima.
Jestli jste se u té show smáli celou dobu, tak máte nějaký problém.
A zadruhé, ten smích jsem sama vypnula. A za tím rozhodnutím si stojím.
V půlce jsem si neřekla: „Vtipy došly, řeknu něco smutného,
snad si nevšimnou.“
Dobře vím, že to, co jsem dělala v Nanette, nebyla komedie.
Ale taky nejsem blbá. Chtěla jsem, aby se na to kouklo hodně lidí,
a pokud to znamená lidi podvést…
tím, že to nazvu „komedie“…
tak to samo o sobě je vtip.
Ale musím říct…
Musím říct, že z toho vtipu bylo tolik mužů tak rozpálených doběla,
že se divím, že neříkají, že Nanette byla sport.
Zaprvé mi to nevadí. Vůbec mi to nevadí. Hele.
Mám svůj hlasitý klacek. Necítím se ohrožená. Ta nenávist mě baví.
Krom výhrůžek smrtí to jde. Ham ham ham.
Ale věc se má tak, že kdykoliv mám fugu moment…
vždycky pracuju s předpokladem, že problém je především ve mně.
Pokud vypadám takhle, nepřijde mi to jako dobrý start dialogu.
Nikdy jsem nenapsala dopis Donatellovi ani Valdovi.
A proč? Jeden je mrtvý a druhý není nikdy doma.
Ale i tak by mě to…
ani nenapadlo.
Ale ještě dnes se mi různí muži cpou do soukromých zpráv,
aby mi velkými písmeny dali vědět, že o mě nikdy neslyšeli!
Je to rébus.
Jak to ví?
A já nemůžu prožít to ponížení, které po mně oni zoufale vyžadují,
protože o ně mám obavy.
Mají těžký život. Pokud jsou pro ně nové věci tak bolestné…
mají poruchu učení. Představte si někoho takového ve škole.
Dlouhé dělení. „O tom jsem v životě neslyšel!“
Byla jsem obviněna z toho, že spoustu zlých věcí vydávám za komedii.
Opravdu. Třeba monolog.
Ta zrůda! Je-li to pravda.
Zbytečně oslavovaná TED přednáška.
Show jedné ženy.
Přednáška. Věřili byste tomu? Někdo to označil za přednášku.
Nanette nebyla přednáška. A nebyl to ani monolog.
Neseděla jsem tam jak vyoraná myš na židličce.
Nebyl to podělaný monolog.
A zbytečně oslavovaná TED přednáška? Nepotřebujou oslavovat. Jsou v pohodě.
A show jedné ženy?
No nekecej, Sherlocku.
A nebyla to posraná přednáška.
Chcete přednášku? Klidně vám jednu udělám.
Tohle je přednáška!
Vedou se debaty o tom…
kdy vlastně začala vrcholná renesance.
Někteří tvrdí, že v roce 1490, jiní, že v roce 1500.
Tak jako tak už byl Donatello pod drnem.
Tehdy v 16. století měla Karen velmi studené ruce.
Pohlaď je, Karen, no tak.
Tohle je Raphaelova Athénská škola.
Tady Raphael tak laskavě namaloval všechny ty muže,
kteří všechno pojmenovali.
Striktně vzato to nejsou Raphaelovi současníci,
i když využil jejich podoby.
Jsou to starověcí Řekové.
A když to Raphael namaloval, všichni Řekové už byli mrtví.
Ne všichni Řekové. Pardon. I dnes po světě běhá spousta zdravých Řeků.
Zdravím, vítejte. Ale starověcí Řekové jsou všichni mrtví.
Žili u rušné silnice, co postavili Římané.
Koho to tu máme? Pythagorase. Ten pojmenovává všechny trojúhelníky.
To byl ostrý hoch.
Tady je Sokrates. Trošku zakopl. Klasický Sokrates.
Myšlenky dobrý, chůze horší. Zvedej se. Rukola!
A co dělaly ženy, zatímco muži pojmenovávali všechny věci?
Podle toho, co jsem zjistila, ženy postávaly ve skupinách po třech,
byly nahé
a jen čekaly, až muži všechno pojmenují.
Dá se to pozorovat na té uprostřed. Říká: „Co to máš v ruce, Karen?“
„Jen nějaké serepetičky.“
Ženy jen držely věci a doufaly, že nejsou otrávené.
A čekaly, až muži všechno pojmenují.
Tohle vzniklo před pojmenováním postele. Ženy se snaží ustlat postel tím,
že nahodile hází povlečení na strom.
A říkají: „No já nevím. Tak aspoň postavíme pevnost.
Bude to nóbl pevnost.
Hurá, dokončili jsme tu pevnost!“
Nahé lesní tančení ve skupinkách po třech
je největší koníček žen napříč historií.
Milujeme to. Nejbezpečnější aktivita, co kdy existovala. Paráda.
Možná to působí jako pohodička v lesíčku, když je zrovna státní svátek.
Ale podívejte se na tady tuto skupinu.
Je to moc těsně uvázané na to, aby to byla jen hra.
Naznačuje to napětí.
Copak se stalo? Někdo zmínil paleo dietu? Ne.
Tato ústřední postava si uvědomila,
že tento kus látky, tato gáza, tato potenciální pevnost…
se dostala tak hluboko do její díry…
Tak hluboko do díry, že se dostala do obou spodků.
A ona je z toho rozčilená.
Teď stojí za to připomenout, že tohle není fotografie.
Tohle není náhodná fotka…
vyfocená v nevhodný okamžik. Trapas.
Ne, tohle je obraz.
Takže tohle bylo…
vědomé rozhodnutí!
Vědomé rozhodnutí, které muž učinil a strávil s ním čas.
Mám autismus.
Kratičký monolog.
Diagnostikovali mi to pozdě. Až před čtyřmi lety.
Teprve před čtyřmi lety. Ale nejdřív jsem si to diagnostikovala sama.
Což je super způsob, jak oslovit odborníka. Tohle oni milují.
Řeknou: „Povězte mi o tom víc.“
Jediný důvod, proč mě napadlo si to diagnostikovat,
byl, že mi to lidi pořád říkali.
Většinou po vystoupení. Lidi mi chodili říct: „Asi máte autismus.“
Abych všem lidem, co mi to kdy udělali, nekřivdila, asi měli autismus všichni.
Takhle my to prostě máme. Něco jako: „Mám informaci, která ti asi uniká.
Možná na ni nejsi připravena, ale i tak to řeknu,
protože v poznání je moc, nevědomost je klec a pocity se dají zvládnout. Čau.“
O autismu jsem ale nevěděla dost na to, abychom pochopila, že ho mám.
Autismus obecně vnímáme jako něco, co postihuje chlapce, co mají rádi matiku.
A ani jedna z těch věcí pro mě neplatí.
Lidi říkali: „Asi máš autismus.“ A já nechápala proč.
Jasně, jsem očkovaná, ale jinak…
Je to tady.
Pořádně se držte.
Ze všech toxických mýtů o autismu je tenhle nejhorší.
Nejen proto, že víme…
že očkování nezpůsobuje autismus.
Víte, co způsobuje autismus? Ne, to teda fakt nevíte.
A pokud…
Pokud si myslíte, že to víte, tak jste ze samého sebevědomí hloupí.
Taky vím, že nemůžu říct nic, co by odpůrce očkování přesvědčilo.
Vím to, protože takhle uzavřená mysl nefunguje. Ta nefunguje vůbec.
Mají zavřeno, jasné?
Takže otevřít uzavřenou mysl musí člověk sám.
Takže vím, že nemůžu říct nic, co by je přesvědčilo. Ale zkusím to.
Mám teorii, že když je obviním, že mají uzavřenou mysl,
zareagují a řeknou: „Já ne.“ A já tam proklouznu.
A i tady jsou na tuty odpůrci očkování.
Ne že se začnete hlásit. O to tady nejde.
Nás je víc. A vím, že rádi manipulujete se statistikami,
ale tohle už je nad vaše síly.
A taky…
A nenechte se mýlit, určitě tu jsou odpůrci očkování,
protože moje hlavní cílovka jsou bohaté bílé ženy.
A tyhle dvě skupiny se hodně překrývají.
Pokud jste odpůrce očkování, tak je jisté, že tohle se vám líbit nebude.
Ale pokud jste se doposud smáli
a najednou přestanete, všichni na to přijdou.
Takže pokud nechcete, aby se to stalo, dělejte tohle.
Nebude vás to bavit. Dělejte tohle.
Tak jo, odpůrci očkování. Představme si, že máte pravdu. I když nemáte.
Představování si není věda, ale…
Představme si, že máte pravdu a očkování způsobuje autismus. I když ne.
A co s tím?
Jako člověk s autismem vám něco řeknu.
Ráda se obětuju pro dobro všech.
A neříkám, že autismus je snadný. Není, je to s ním těžké.
To nemůžu a nebudu popírat.
Ale i když je to těžké, je fajn být naživu.
A je obzvlášť fajn být naživu ve světě, kde není dětská obrna!
Dětská obrna je špatná!
A to je fakt, nikoliv pocit.
A mnohem radši budu mít autismus, než být sociopat jako vy. Vysvětlím.
Protože pokud si myslíte, že vaše jedno dítě
je důležitější než všechny ostatní děti dohromady…
tak nekopete za tým.
A pokud nechcete kopat za tým, proč máte vlastně děti?
Pořiďte si kámen jako domácího mazlíčka a smažte svůj zasraný blog.
Potřebovala jsem to ze sebe dostat. Vím, že až tahle pasáž bude online…
vrhnou se na mě odpůrci očkování s celou svou nenávistnou kampaní.
Nenechte se totiž mýlit. Oni jsou koordinovaní.
Nejsou to náhodní lidé. Je to kult. A zatím jsem…
Zatím jsem tohle říkala jen na svých vystoupeních.
A už teď na mě ta nenávist začíná prosakovat. A je cílená a jedovatá.
Ale mně to nevadí. Já ji pojídám. Ham ham ham.
Je to fakt v pohodě.
Už jste přišli na to, proč ráda pojídám nenávist?
Tak se buduje imunita. Po malých dávkách.
Jo. Vaše nenávist je moje očkování.
A co chcete dělat? Autismus už mám.
Mám takzvaný vysokofunkční autismus,
což je příšerný název toho, co mám,
protože to vyvolává dojem, že funguju na vysoké úrovni.
Není to tak.
Autismus si můžete představit tak, že to je jako být jediný střízlivý člověk
v místnosti plné opilců. Nebo naopak.
Všichni operují na vlnových délkách, které neumíte naladit.
Vizuální pomůcka…
Tato žena…
má autismus. Takhle vypadá…
ve zkratce celý můj život.
Jako fakt. „Přesně před týdnem se přesně tady odehrával pohřeb.
Proč mi nikdo nedal vědět?
Proč se líbají? Ten zvuk se mi nelíbí.“
Mně nikdy nikdo nedá vědět Vždycky mě to mine.
Vzpomínám, že jsem se z oblíbené žačky
stala úhlavním nepřítelem učitelky během jedné hodiny.
A až do diagnózy autismu jsem nechápala, jak se to stalo.
Ta lekce byla o předložkách, tak se na ten příběh připravte.
Tu učitelku jsem měla ráda. Byla dobrá.
Dobře věci vysvětlovala. Ale tohle nám nesedlo.
Na začátku hodiny řekla: „Představte si pekáč.“
A to mi šlo. Takže jsem si představila pekáč.
Trojrozměrný, nic extra, ale byl tam.
A pak řekla: „Předložka je slovo,
které vyjadřuje vaši vazbu k pekáči.“
A tehdy se to celé pokazilo,
protože mě napadlo: „Já mám vazby na pekáč?“
A pak řekla: „Můžete být za pekáčem.
Víte, co je v té větě za předložku?“
Nevěděli ti, ale já měla otázku.
Řekla jsem: „Já jsem složená z pekáčů?“
Přiblížím vám své uvažování.
Vazbu jsem si představila jako sdílenou DNA.
A v mé hlavě dávalo větší smysl, že mě budou tvořit pekáče než naopak.
Ale učitelka tenhle můj myšlenkový oblouk úplně nepochopila.
Trochu ji to rozhodilo a řekla: „Nejsi složená z pekáčů.
Překvapuje mě, že se na to musíš ptát.
No dobře, tak můžete být před pekáčem.
Víte, co je v té větě za předložku?“
Nevěděli. Ale já měla další otázku.
Řekla jsem: „Má ten pekáč jméno?“
Myslela jsem, že když budu znát jméno, přijdu na to, jakou máme vazbu.
Možná to byl bratránek!
A ona řekla: „Ne, je to pekáč.
Pekáče nemají jména, Hannah.
Ty znáš nějaký pekáč, co má jméno?“
Začala jsem vyjmenovávat výrobce nádobí.
A ona na to: „Tak jo.
Můžete být u pekáče. Víte, co je v té větě za předložku?“
Nevěděli, ale já měla další otázku.
Nevím, proč jsem se na to zeptala,
ale zeptala jsem se, protože se pak všichni smáli
a já vůbec netušila proč.
Ale vím, že ten pocit se mi líbil.
Byla to tahle otázka. Zeptala jsem se: „Můžu ten pekáč vylízat?“
Jasně, smějou se všichni, kromě mě a učitelky.
Zpětně netuším, proč se taky nesmála.
Tohle je poměrně klasický vtip.
Malá lesba se zeptala, jestli může vylízat pekáč.
Nepřišlo jí to vtipné. Řekla: „No dobře…
Uklidníme se. Nějak jsme odbočili.
Co takhle si představit něco jiného s vazbou na ten pekáč?
Jasné? Co třeba tučňáka?
A ten tučňák může být uvnitř té krabice.
Víte, co je v té větě za předložku?“
Nevěděli, ale já měla otázky ohledně toho tučňáka.
Řekla jsem: „Z čeho je složený ten tučňák?“
A tahle otázka mou učitelku dorazila.
Když učitel, co nikdy nenadává, začne nadávat, je jasné, že to nedává.
Říkám: „Z čeho je složený ten tučňák?“ A ona: „Tučňák? Chci říct…
Ze zasraného tučňáka!“
Pokud jde o kvalitu odpovědi…
Neprůstřelná odpověď.
Parádní odpověď, kterou nelze napadnout. Skvělá odpověď.
Tehdy mě napadlo: „Radši přestanu.“
Měla jsem další důležité otázky, ale přišlo mi, že na ně není vhodný čas.
Tak jsem si tu otázku schovala. A to byla chyba.
Měla jsem se na ni zeptat hned v tu chvíli…
nebo vůbec.
Udělala jsem totiž to nejhorší možné. Počkala jsem, až se cítila v bezpečí.
Pak jsem se zeptala. Ale to už byla úplně jiná hodina.
Bylo to o dost později, když jsme si měli číst.
Čekala jsem tak dlouho, že už to nebyla otázka.
Spíš teorie. A o to to bylo horší.
Řekla jsem: „Co kdyby…
ten pekáč vylízal ten tučňák?
Nedalo by se pak říct, že se tak trošku skládá z pekáče?“
Řekla: „Vypadni.“
A to bylo poprvé, ale ne naposledy,
co mě poslali pryč z pro mě nepochopitelných důvodů.
Věc se má totiž tak, že ta hodina mě fakt zaujala.
Opravdu jsem chtěla vědět, co je to předložka.
Neříkala jsem si: „Předložky? O tom jsem v životě neslyšela!“
Později mi vysvětlila: „Byla jsi záměrně tupá.“
A já na to: „Nejsem trojúhelník.“
Toho dne jsem nezjistila, co je to předložka.
Dnes už to vím. Už to chápu. A vím, že kdyby tučňák ten pekáč vylízal…
tak by asi musel být na tom pekáči.
Upřímně řečeno den, kdy mi diagnostikovali autismus, byl skvělý.
Měla jsem pocit, že jsem konečně dostala klíč k pochopení svého já.
Konečně začala dávat smysl spousta věcí, které mě předtím vždy jen mátly.
Jak to, že jsem tam inteligentní, ale není o tom žádný důkaz?
Proč se mi nedaří vyplňovat formuláře? Proč?
Proč jsem se celý život cítila neskutečně osaměle,
i když jsem se strašně snažila zapadnout?
To je pro autismus typické. Jste osamělí.
Je těžké navázat vztahy s lidmi,
protože můj mozek mě bere na místa, kde nikdo jiný nežije.
A nemůžete prostě začít mluvit s lidmi o Douglasově prostoru na psím hřišti.
Lidem se to nelíbí. Zkoušela jsem to víc než jednou.
Nepřišla jsem si pro váš soucit, ale narušit vaše sebevědomí.
Protože jsem přišla na to, jak sdílet své myšlenky.
No ne?
Můžete si tomu říkat, jak jen kurva chcete.
Monolog. Přednáška.
Mluvíte o voze a já začnu o přežvýkavém sudokopytníkovi.
Tahle show je ve zkratce metaforická předložka, která vysvětluje vztah
mezi tím, co si myslíte, že si myslím…
a tím, co jsem schopna si myslet, protože já mám svůj způsob myšlení ráda.
Stačí když najdu svůj kompresní zip a rozšířím si obzory.
Ve způsobu, jakým přemýšlím, je krása.
Mé myšlení není omezeno žádným pekáčem.
A navíc, když hezky poprosím, tak ten pekáč můžu vylízat.
Hele.
Sponzoruje je McDonald's.
Vidíte ho? Vidíte ho?
To je ale píča.
Tohle je svatý Bernard.
Svatý Bernard a Panna Marie.
Malý Ježíšek a mini lev.
Vidíte, co se na tom obrazu děje? O co tam jde?
Panna Marie…
mu stříká mlíko do ksichtu.
Zdravím.
Tenhle prďola si říká: „Většinou jsem na obrazu nejdivnější já.
Jsem mini lev.“
Ale tady není nejdivnější. Zde Panna Marie někomu stříká mlíko do ksichtu.
Ten obraz ukazuje, jak se z Bernarda stal světec.
Byl to normální Bernard…
A pak měl vizi, ve které se mu zjevila Panna Marie.
A začala mu stříkat mlíko do ksichtu.
Nechci ho odsuzovat, všichni jsme měli divné sny.
To se tak probudíte a říkáte si: „To jsem o sobě netušil.“
V pohodě.
Divné je, že on si po probuzení neřekl: „Tohle nikomu nepovím.“
Ne, on se probudil a řekl si: „To musím říct kámošům.“
A oni se pak sešli a řekli si: „Paráda, uděláme z něj světce.“
Počkat, proč je z něj světec?
Cože?
Je z něj světec, protože měl vlhký sen?
A teď je z něj světec?
Byl svědkem zázraku stříkání mléka a teď je z něj světec?
Strhl na sebe pozornost a teď je z něj zasraný…
To je hodně nízká laťka.
Tohle je důkaz, že muži všechno pojmenovali
a vše zmanipulovali ve svůj prospěch. Tohle nestačí.
Promluvme si o meritokracii. Tohle je svatá Cecilie.
Musela se naučit hrát na posrané cello.
A co udělal Bernie?
To nestačí.
Není divné, že už vynalezli cello, ale stojan na noty ještě ne?
Proč se stále spoléhají na malá nahatá mimina?
Můj oblíbený obraz.
Portrét vévodkyně z Alby od španělského malíře Goyi.
Je super, protože tenhle obraz musel stát majlant.
A ona ten majlant zaplatila,
jen aby mohla lidem po další staletí neustále ukazovat,
že má obuté boty.
„Mám obuté boty! Hej, všeci, mám obuté boty!“
To asi říkal i ten chrt na tom psím hřišti: „Mám obuté boty!“
Ženy uvízlé na kamenech
je druhý největší koníček žen napříč historií.
Napříč historií.
Tahle je pod… Tahle je celá z kamene.
Prostě jsou tu uvízlé. Co se to jako děje?
Jakože cože?
Tohle je hodně slaná vodní plocha.
Ona neplave, ale klouže se po povrchu pomocí svého spodku.
A co kolena?
Kočku klepla pepka.
Týpek si říká: „Super, že jsi nahá, zrovna maluju krajinku.“
Macaté mimino.
Pořádnej macek.
Musela by vypustit Douglasův prostor, aby se do ní vlezlo.
Willendorfská venuše.
Je starší než starořecký ideál krásy. Víte, kdy ji vyrobili?
V paleolitu.
Já jsme na paleo dietě, vy sráči.
Já jsem na paleo dietě.
Tenhle muž je ze Zmijozelu.
Tenhle muž je z Mrzimoru.
Hele, to je famoso doktor.
„Jsem doktor Keksák a nosím dva klobouky najednou.“
A prosím vás, tohle je Karen. To je ona.
Šla si nasbírat košík hrstek. To se má.
Trhá je i s větvičkou. Vydrží tak déle čerstvé.
Proč je tu tohle?
To je vědomé rozhodnutí.
To už to dítě mohlo být klidně na pekáči. Nebo vedle něj.
Nebo to rovnou mohl být tučňák.
Proč? To je vědomé rozhodnutí.
A také první známý portrét Louise C. K.
Překlad titulků: Lukáš Gurník