Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫תודה.‬
‫תודה רבה.‬
‫שלום.‬
‫תראו את זה.‬
‫זה...‬
‫זה כלב...‬
‫שעשוי מגירים צבעוניים.‬
‫אני לא צריכה את זה.‬
‫אני חלק מהבעיה כעת.‬
‫זה "אסלת הזהב" שלי.‬
‫לא היו לי תכניות...‬
‫להצליח באמריקה.‬
‫זה לא היה באג'נדה שלי.‬
‫ואז מה שקרה,‬ ‫כתבתי מופע בשם "נאנט", כן? ש...‬
‫ובכן...‬
‫זה ברור.‬
‫נכון? לכן אתם כאן.‬
‫לא באתם בגלל כל העבודות הקודמות שלי, נכון?‬
‫זה מעלה את השאלה, ‬ ‫אם אתם כאן בגלל "נאנט"...‬
‫למה?‬
‫כאילו, מה... אל תטעו, זה היה מופע טוב.‬ ‫עבודה לא רעה.‬
‫די אהבתי אותו.‬
‫אבל זה היה מופע ייחודי, ‬ ‫עם טעם ייחודי מאוד.‬
‫ואם זה מה שיצא,‬ ‫למה אתם מצפים מהמופע הזה?‬
‫מצטערת, אם זה עוד טראומות, הן נגמרו לי.‬
‫לו ידעתי שטראומות יהיו כל כך פופולריות‬ ‫במסגרת מופע קומי,‬
‫הייתי מארגנת את השיט שלי יותר טוב.‬
‫באמת, יכולתי לבנות מזה קריירה.‬
‫לפחות טרילוגיה.‬
‫אבל שמתי את כל ביצי הטראומה שלי בסל אחד,‬ ‫כמו חתיכת מטומטמת,‬
‫והנה אנחנו.‬
‫רוצים עוד?‬
‫אני סקרנית לדעת, תמחאו כפיים,‬
‫מי לא ראה את "נאנט"?‬
‫אפילו פחות ברור לי למה אתם כאן.‬
‫כאילו, ברוכים הבאים. ‬ ‫יפה לכם, לוקחים סיכון.‬
‫אל תדאגו, זה בסדר,‬
‫המופע הזה לא תלוי בכך שראיתם את "נאנט".‬
‫אין לי ביטחון מהסוג הזה, אבל...‬
‫נראה מה יקרה.‬
‫אבל חוץ מטראומות,‬
‫אין לי דרך לדעת מה אנשים מצפים מהמופע הזה.‬
‫אבל מה שכן אפשרי, לדעתי,‬
‫זה שאני פשוט אספר לכם.‬
‫וזה מה שיקרה,‬
‫כך אתאים לציפיות שלכם,‬
‫אסדר לכם אותן עכשיו.‬
‫כך שהן יתאימו בדיוק למה שתקבלו.‬
‫אממש אותן ותגידו, "היא ממש טובה".‬ ‫כן, זה נכון, אבל אני מרמה.‬
‫זה מה שיקרה, לפני שהמופע יתחיל. כן?‬
‫אתן לכם תיאור מפורט, צעד אחר צעד,‬
‫של מהלך המופע.‬
‫תיאום הציפיות לוקח זמן.‬
‫נאלצתי לקצץ את המופע עצמו,‬ ‫כדי להכניס אותו. אבל...‬
‫אני מאמינה שזה שווה את זה.‬
‫תפקידי הוא להתאים לציפיות שלכם.‬
‫נגיד את האמת, זה האלבום השני והקשה שלי.‬
‫הוא גם העשירי שלי, והראשון לכמה אנשים.‬ ‫זה מאוד מלחיץ.‬
‫אז בואו נעשה תיאום ציפיות.‬
‫כשהמופע יתחיל, כשהוא באמת יתחיל...‬
‫זה לא המופע, בלי פניקה.‬
‫כשהוא יתחיל, אעשה קצת קומדיית אבחנות.‬
‫כן? קצת "שמתם לב ש..." ‬ ‫"מה הקטע הזה?" שיט כזה.‬
‫כך אתחיל. תראו, זה לא כזה טוב.‬
‫אומר לכם את האמת, כי אין לי אבחנות טובות.‬
‫כזו אני...‬
‫מעופפת לגמרי. כן? עכשיו...‬
‫אני מזהירה, האבחנות שלי יהיו על אמריקאים,‬
‫ובאופן כללי, זה אתם.‬
‫כן? אז... ואני מצטערת, אבל...‬
‫לצחוק על אמריקנים זה עדיין ללגלג על חזקים,‬
‫למרות שהחלון הזה נסגר.‬
‫זה נכון.‬
‫אז...‬
‫אני עובדת עם מה שיש, מבינים?‬
‫כי אני לא דוברת רוסית, אז אני חייבת...‬
‫להכניס את זה, כל עוד אפשר. לא יודעת.‬ ‫כמו כן, אזהיר אתכם,‬
‫בחלק שבו אצחק על אמריקנים...‬
‫הרגשות שלכם יפגעו, כי...‬
‫אני אצחק עליכם.‬
‫אני צריכה שתצפו לזה, טוב?‬
‫אני פשוט ארד עליכם, כמו שאומרים אצלנו. ‬ ‫לא שאכפת לכם.‬
‫אז אתם תשבו שם ותעשו...‬
‫בסדר גמור,‬
‫איני רוצה להתכחש לרגשות שלכם.‬
‫תחוו אותם, תנו להם לעבור בכם, ‬ ‫בהחלט, אבל...‬
‫אני מציעה לכם שלא לשקוע ברגשות האלה.‬
‫אל תתנו להם לשלוט בכם, כי המופע הזה,‬
‫אם כבר, זו קומדיה רומנטית.‬
‫אז חשוב מאוד שנתחיל ברגל שמאל.‬
‫אז זה... אל תשקעו.‬
‫תרגישו, אבל אל תשקעו.‬
‫רק תזרמו איתי, תבטחו בי.‬
‫אל תבטחו בי.‬
‫אל תבטחו באדם הזה.‬
‫בכל מקרה...‬
‫הקטע הזה, כן? כך זה יתחיל.‬
‫קצת קומדיית אבחנות.‬
‫לאחר מכן, אספר לכם סיפור...‬
‫על מקרה מוזר שהתרחש בפארק כלבים ‬ ‫בשעת יום.‬
‫עכשיו, זה סיפור כייפי.‬
‫במהלך הסיפור הזה אני אגע, בהסכמה,‬
‫ברוב הנושאים המרכזיים של המופע, ‬ ‫אז שימו לב.‬
‫זה יכלול מנה הגונה של...‬
‫מה שנקרא "דקירה במחט עדינה ומנומסת"...‬
‫בפטריארכיה.‬
‫אז זה יהיה שם.‬
‫אז חשוב מאוד...‬
‫חשוב מאוד שתצפו לכך, כי זה שם,‬
‫ואם זה לא הקטע שלכם...‬
‫תסתלקו. הזהרתי אתכם מספיק, פשוט תלכו.‬
‫קחו את העלבון הגברי ותתחפפו, קדימה.‬
‫לאחר הסיפור הזה, אספר סיפור נוסף.‬
‫מה? אני בתנופה! אני יודעת, קלאסי.‬
‫הסיפור השני הוא על אבחון שגוי שקיבלתי.‬
‫אאשים את האבחון השגוי במיזוגיניה,‬
‫כי זה נכון.‬
‫עכשיו, לאחר מכן...‬
‫לאחר מכן... זו רק המחט.‬
‫אם זה כואב, צאו, ‬ ‫כל עוד אתם מסוגלים ללכת. עכשיו...‬
‫בסוף הסיפור, אעשה מה שנקרא "מלכודת שנאה".‬
‫אטמין מלכודת לשונאים שלי,‬ ‫זה רעיון מאוד מורכב.‬
‫אעשה זאת בכך שאומר משהו.‬
‫לא אתאמץ לעשות את זה מצחיק.‬ ‫פשוט אגיד, ואשאיר את זה שם.‬
‫לא אכפת לי.‬
‫עכשיו, אני ממליצה בחום שלא...‬
‫שלא תיפלו למלכודת.‬
‫אל תיפלו למלכודת. היא לא בשבילכם.‬
‫היא תזיק לכם, כל הפרצוף שלכם יקציף.‬
‫תניחו אותה שם.‬
‫לאחר מכן אעבור לחלק של הבדיחות.‬
‫וזה בדיחות.‬
‫לכן אני קוראת לזה "החלק של הבדיחות".‬ ‫אלו בדיחות בשרשרת, זה קלאסי.‬
‫אם בחלק הזה תגלו שנפגעתם‬
‫ממה שאומר בחלק של הבדיחות,‬ ‫אנא זכרו, אלו רק בדיחות.‬
‫אפילו אם תהיו מוקפים באנשים‬ ‫שצוחקים ממשהו שאתם מתנגדים לו.‬
‫זכרו את חוק הזהב של הקומדיה, שהוא...‬
‫אם אתם במיעוט, אתם לא חשובים.‬
‫נכון. אל תאשימו אותי,‬ ‫לא כתבתי את חוקי הקומדיה, אלא גברים.‬
‫תאשימו אותם. אני עושה זאת, זה קתרזיס.‬
‫עכשיו...‬
‫זהו. החלק של הבדיחות מרים את המופע,‬
‫באווירה, בקצב, ובדקירת המחט בפטריארכיה.‬
‫בשלב הזה, המחט תהיה רומח...‬
‫כן, ובעזרת הכידון,‬
‫אקרע לשונאים שלי חור־תחת חדש.‬
‫כן, צ'יק צ'ק, חדש מהאריזה.‬
‫אעשה את זה בדיוק בדרך‬ ‫שהשונאים שלי אומרים שאני עושה,‬
‫וזה להרצות לכם. ‬ ‫אז באמצע המופע, אתן לכם הרצאה.‬
‫הטוויסט: היא מצחיקה.‬
‫היא ממש מצחיקה, טוב?‬
‫השונאים שלי אומרים שאני לא כזו,‬
‫זה יחרפן אותם ואולי יהרוג אותם,‬ ‫אני מחזיקה אצבעות.‬
‫בשלב הזה אתם בוודאי תוהים, ובצדק,‬
‫למה שאתמקד בשונאים שלי?‬
‫למה שאעשה זאת? זה נהנתני. כן.‬
‫כן, קראתי את כל יצירותיה של טיילור סוויפט,‬
‫אני מודעת לגאונה החריפה של התקופה,‬ ‫אני מבינה...‬
‫ש"שונאים פשוט ישנאו...‬
‫ישנאו.‬
‫ישנאו..."‬
‫והיא לא טועה, הם חוזרים על עצמם.‬ ‫אז למה שאני לא...‬
‫למה שלא אלך בעקבותיה, ו"אתנער מהם"?‬
‫למה שלא אעשה זאת? "אתנער..."‬
‫זו סיבה אחת, והסיבה השנייה היא...‬
‫כי אני לא בטוחה שחברתנו, "טיי טיי"...‬
‫הייתה קורבן לפשע־שנאה אמיתי.‬
‫ואני כן.‬
‫באופן טבעי, ההתמודדות שלנו עם שנאה ברשת‬ ‫תהיה שונה.‬
‫באופן אישי, אני אוהבת לנשנש עם זה.‬
‫כן, זה טעים. הגוף הזה לא קורה סתם.‬ ‫אני מתרחבת משנאה.‬
‫לאחר שאטפל בשונאים אותי‬
‫ואכניס אותם ל"בלבלות",‬
‫אני אעביר הילוך דרמטי במופע.‬
‫אעשה זאת כשאספר לכם שיש לי אוטיזם.‬
‫כשאספר לכם, זה יישמע כמו חשיפה ענקית.‬
‫אבל זה באמת לא צריך...‬
‫להפתיע אתכם, כי כרגע סיפרתי לכם. ו...‬
‫וגם בגלל שכל דבר במופע, עד לנקודה הזו,‬
‫מהווה רצף של דגלים אדומים‬ ‫לכך שיש לי אוטיזם.‬
‫באמת, סימנתי את הדרך כמו הנזל וגרטל,‬ ‫הכול נמצא שם.‬
‫אבל משום שקלקלתי את ההפתעה שלי,‬
‫כדי שזה ישוב להיות חשיפה גדולה,‬
‫אסתמך על תעלולי בימוי ותאורה.‬ ‫אכניס אותם, ותחשבו "איזו חשיפה ענקית".‬
‫התאורה תשתנה, אני אשב על השרפרף‬ ‫וזה יהיה כאילו, "טוב, עכשיו..."‬
‫וזה לא יעבוד, כי אתם לא מטומטמים.‬
‫לאחר החלק הזה...‬
‫אעשה קטע קטן על מתנגדי חיסונים.‬
‫תקשיבו לעצמכם.‬
‫זה... אתם לא יוצאי דופן.‬
‫הופעתי בכל רחבי העולם,‬
‫ואוכל לדווח שאף קהל, בשום מקום,‬
‫לא ידע להפיק תגובה קולקטיבית לרמיזה...‬
‫של מתנגדי חיסונים.‬
‫את רק אומרת "מתנגדי חיסונים"‬ ‫ואנשים אומרים, "הא... לא!"‬
‫זה יהיה כיף.‬
‫עכשיו, הקטע על מתנגדי החיסונים‬ ‫שונה מהטון הכללי של המופע.‬
‫בסוף הקטע תשבו ותגידו...‬
‫"היא בטח רצתה להוריד את זה מהלב".‬
‫זה נכון. אני רוצה, וכך אעשה.‬
‫אבל זה העניין. כשאני מתה על בדיחה...‬
‫אני רוצה לחזור אליה.‬
‫כשאני מתה על בדיחה...‬
‫שלום לכם.‬
‫אני "מטא"...‬
‫"מטא בדיחה". זה משחק מילים.‬
‫תעמדו בקצב. טוב?‬
‫המופע עמוס במשחקי־מילים, תצפו להרבה מהם.‬
‫ועליכם גם לצפות לבדיחה אחת על לואי סי.קיי.‬
‫תקשיבו לזה.‬
‫הוא "המתנגד לחיסונים" של הקומדיה, לא?‬
‫יש לי רק בדיחה אחת. לא זו, אגב.‬
‫המופע לא התחיל, אנו עדיין בהקדמה.‬ ‫בדיחה אחת, והיא טובה מאוד.‬
‫צריך רק אחת. זו בדיחה של יום חופש...‬
‫בלי מכנסיים ועם ביסקוויט,‬ ‫כשכתבתי את הבדיחה. היא מעולה.‬
‫אני כל כך בטוחה בבדיחה על לואי סי.קיי,‬ ‫זה רגע של הפלת המיקרופון.‬
‫ואפיל את המיקרופון.‬
‫לא משנה איך תגיבו, אני אפיל...‬
‫את המיקרופון.‬
‫אבל לא אפיל אותו, ‬ ‫כי אתם עדיין לא יודעים, אבל כן,‬
‫יש לי אוטיזם, ורעשים מלחיצים אותי.‬
‫אז בעצם אשים אותו על הרצפה, ‬ ‫פשוט אניח אותו.‬
‫זה יפגע בתאטרליות של הרגע, בהחלט,‬
‫אבל בואו נהיה סובלניים.‬
‫מה שמעניין בבדיחה על לואי סי.קיי,‬
‫היא תגיע בשלב מאוחר במופע.‬
‫כל כך מאוחר, שתשכחו שאמרתי לכם‬ ‫לצפות לבדיחה על לואי סי.קיי.‬
‫כלומר, הוספתי שכבה נוספת של עליזות...‬
‫לעוגת הצחוק שלכם.‬
‫כן, כי כשתצחקו ממנה, ‬ ‫וזה יקרה, היא מצוינת...‬
‫כשתצחקו ממנה,‬
‫תיזכרו שאמרתי לכם לצפות לבדיחה‬ ‫על לואי סי.קיי, ותבינו ששכחתם.‬
‫אז תצחקו ככה.‬
‫כלומר, הוספתי שכבה שלישית.‬
‫כי תקלטו את זה ותגידו,‬ ‫"זה בדיוק כמו שהיא אמרה!"‬
‫אז תצחקו...‬
‫"פעם, פעמיים, שלוש פעמים אישה"‬ ‫יכולה לעשות זאת, תבינו. נכון?‬
‫בידיים הנכונות, כמובן.‬
‫בידיים הנכונות, וצריך רק ידיים.‬
‫מי ידע? רוב הנשים.‬
‫עכשיו...‬
‫לאחר הקטע על מתנגדי החיסונים,‬ ‫אנסה לשתף אתכם בחוויית האוטיזם שלי.‬
‫אעשה זאת בעזרת סיפור על יחסיי לפינגווין‬
‫שאולי, ואולי לא, נמצא בתוך קופסה.‬
‫אני לא מבטיחה שזה יהיה הגיוני גם אז.‬
‫ואז אסיים את המופע בהרצאה נוספת.‬
‫מה? הרצאה נוספת? מי ידע?‬
‫אני ידעתי, ועכשיו גם אתם.‬ ‫זה מה שקורה כאן.‬
‫אני מודה שבחלק האחרון של המופע‬
‫אהיה חביבה בהרבה מאשר בהתחלה.‬
‫על גבול המתוקה.‬
‫עכשיו, אתם בוודאי תוהים‬
‫מדוע שלא אתחיל ברגל ימין,‬
‫ואהיה כולי מתוקה? למה שלא אעשה זאת? ‬
‫למה שאתחיל בנימה פחות חביבה?‬
‫כי זה מופע על אוטיזם.‬
‫אנשים עם אוטיזם לא נוטים לעשות‬ ‫רושם ראשוני טוב.‬
‫רוב האנשים מבטלים אותנו בגלל זה.‬
‫אז זה מופע שגומל לאלו שמתמידים.‬
‫שיוצאים מאזור הנוחות שלהם,‬ ‫כדי לראות מה בצד השני של הספקטרום.‬
‫לאנשים האלה, המופע הזה באמת עובד‬ ‫כמו קומדיה רומנטית.‬
‫באופן תאורטי, כי תאוריות הן סקסיות.‬
‫עכשיו...‬
‫זהו, זה המופע. לזה ניתן לצפות. ‬ ‫הציפיות הותאמו.‬
‫אז המופע מתחיל עכשיו.‬
‫שמתם לב פעם...‬
‫שאמריקנים...‬
‫הם לא טיפשים?‬
‫מה הקטע?‬
‫אתם לא טיפשים.‬
‫כל כך התאכזבתי לגלות את זה.‬
‫כי חשבתי, בגללכם...‬
‫שאתם סתומים לחלוטין.‬
‫ואז פגשתי אתכם, ואתם לא.‬
‫כלומר, יש לכם כמה, ‬ ‫כמו לכולנו, אבל אתם לא.‬
‫אתם יודעים מה אתם? ‬ ‫יש לכם תרבות של ביטחון עצמי.‬
‫כל הכבוד לכם.‬
‫כל הכבוד. אתם יודעים מי היו כאלה?‬
‫הרומאים העתיקים.‬
‫מצבם היה טוב, לזמן מה.‬
‫בלי רגשות. זה בסדר.‬
‫תהיו חזקים. אתם בסדר, אמריקה. תחזיקו מעמד.‬
‫תרגישו קצת.‬
‫אני חושבת שהביטחון שלכם ‬ ‫הופך אתכם לטיפשים.‬
‫תקשיבו לי. אל תרגישו.‬ ‫אני באמת חושבת, כי ביטחון...‬
‫ביטחון עושה אותך טיפש‬
‫ואני בטוחה בדעה הזו.‬
‫כי אתם כל כך בטוחים ב"אמריקניות" שלכם.‬
‫אתם עושים דברים רק בגלל שזה אמריקני,‬ ‫וזה חייב להיות נכון. ‬
‫אתם עושים דברים רק בגלל שזה אמריקני,‬
‫אפילו אם הדבר שאתם עושים,‬ ‫הוא הוכחה לטמטום מוחלט.‬
‫אתן לכם דוגמה. צריך רק אחת.‬
‫אנחנו מתדלקים...‬
‫אנו מתדלקים מכוניות באותו חומר כמו שלכם,‬ ‫באוסטרליה, כן?‬
‫דלק נקרא"פטרוליום", וזו מילה מרובת הברות.‬
‫אין לנו זמן, אנחנו עסוקים.‬ ‫אין לנו זמן להברות.‬
‫"לול", זה בשבילנו.‬
‫אז קיצרנו בחכמה את "פטרוליום" ‬ ‫פה ושם, נכון?‬
‫באוסטרליה, קיצרנו את "פטרוליום" ל"פטרול".‬
‫אני לא מתרברבת, זה לא...‬ ‫פשוט הפסקנו לדבר.‬
‫זה כל מה שקרה. אמרנו "פטרול".‬
‫אתם חפרתם עמוק יותר בכובע הדמיון‬
‫כדי לקצר את "פטרוליום".‬
‫כי קיצרתם את זה ל"גז".‬
‫עכשיו, מה שמעניין ב"פטרוליום", ‬ ‫זה שהוא נוזל.‬
‫ומה שמעניין בגז, לפי ההגדרה המזוינת שלו...‬
‫זה שהוא לא נוזל.‬
‫אבל אתם מעדיפים "לתת גז" למדע,‬ ‫או להציף אותו.‬
‫אני לא יודעת מה קורה לכם בראש.‬
‫אבל אתם לא משתנים. ‬ ‫אתם אומרים "זה נכון,‬
‫כי חשבנו על זה ואנחנו אמריקנים!"‬
‫אבל זה לא נכון. זה על הפנים.‬
‫כשהתחלתי להופיע כאן, אמרו לי‬ ‫לעשות אמריקניזציה לאנגלית שלי.‬
‫ולכך הגבתי,‬
‫"לכו תזדיינו. 'אמריקניזציה' ‬ ‫לא מאייתים באות Z, זונות".‬
‫באמת, אמריקנים הם הגברים הסטרייטים הלבנים ‬ ‫של התרבויות.‬
‫"אתם אומרים עגבנייה",‬ ‫וזה כל מה שמעניין אתכם.‬
‫לכו תזדיינו. לא אכנע לביטחון שלכם.‬
‫לא אומר "מיזע".‬
‫אני אומר "קפוצ'ון", ואתם תתמודדו.‬
‫אני לא אומרת ש"קפוצ'ון" זה הגיוני,‬ ‫אין בזה שום היגיון.‬
‫אבל זה נשמע כייפי.‬
‫"אלבש קפוצ'ון".‬ ‫"אחי, יום טוב, תקפץ לך".‬
‫אבל אתם לובשים מיזע.‬
‫"כן, זו החולצה שסופגת את הרטיבות מגופי".‬
‫ביסקוויט.‬
‫תתמודדו.‬
‫אקרא למישהו "זין ביסקוויט" במהלך המופע,‬ ‫וכשאומר...‬
‫כי אני בוגרת.‬
‫וכש...‬
‫כשאומר "ביסקוויט", אתכוון‬ ‫למה שאתם מכנים "עוגייה".‬
‫ולא מה שאתם מכנים "ביסקוויט",‬ ‫שאותו אני מכנה "רקיק פוחז".‬
‫זה רקיק לא מנומס.‬
‫הוא איבד שליטה.‬
‫אבל לא אומר "זין עוגייה".‬
‫לא. אני מסרבת, כי זה לא עובד.‬
‫כשמכנים מישהו "זין ביסקוויט",‬ ‫זה אומר שלא רוצים לחבב אותו.‬
‫ו"זין ביסקוויט" עושה את זה.‬ ‫זה נשמע כאילו שהוא ב"סלית'רין".‬
‫"זין ביסקוויט".‬
‫"זין עוגייה"? לא...‬
‫"רייבנקלו". לא ברור מה קורה איתם,‬ ‫אבל הם נראים בסדר גמור.‬
‫והחלטתי ש"ד"ר פין ביסקוטי"...‬
‫"הפלפאף".‬
‫זה בהחלט "הפלפאף".‬
‫ד"ר פין ביסקוטי.‬
‫לא השקעתי שום מחשבה ב"גריפינדור",‬ ‫שילכו להזדיין.‬
‫הם הגברים הסטרייטים הלבנים של "הוגוורטס".‬
‫"מה עם הרמיוני"? היא בטח טרפית, זין עליה.‬
‫ללגלג על חזקים.‬
‫כלומר, אעשה כמה ויתורים, אני לא מפלצת.‬
‫למשל, אומר "וולדו". "איפה וולדו?"‬
‫אני מכירה אותו בתור "וולי", אבל זה לא קשה.‬
‫"וולדו". הצלחתי.‬
‫הטריק הוא שאם מצאת את וולדו,‬ ‫מצאת את וולי.‬
‫זה אותו הבחור.‬
‫הייתי מאמצת הרבה מילים שלכם.‬ ‫יש הרבה דברים טובים בשפה שלך, אמריקה.‬
‫למשל, "ארוגולה".‬
‫כן, בבקשה.‬
‫אנחנו קוראים לזה "רוקט".‬
‫לך תזדיין, רוקט. אני רוצה ארוגולה.‬
‫זה נשמע כמו צופר של ליצן. ‬ ‫כן, בבקשה. ארוגולה!‬
‫ו"אלומנום".‬
‫כן. יש לנו את אותה המילה,‬ ‫אבל אנו אומרים "אלומיניום".‬
‫למה לומר "אלומיניום", ‬ ‫כשאפשר לפלרטט עם זה?‬
‫"אלומנום".‬
‫"די כבר, אמריקה".‬
‫ו"יואול" (חבר'ה)... כן, בבקשה.‬
‫תודה ל"יואול" על "יואול".‬
‫אני לוקחת את "יואול". ‬ ‫אני אוהבת את "יואול".‬
‫כי "יואול" זה הכי טוב, הכי מקיף,‬
‫כינוי גוף שני רבים ‬ ‫הטוב ביותר בשפה האנגלית.‬
‫תודה לך, הדרום. איזה בעל־ברית.‬
‫אני מתלבטת לגבי "פאני".‬
‫רק המילה.‬
‫כאן "פאני" זה ישבן. אחוריים, עכוז, טוסיק.‬
‫באוסטרליה, "פאני" זה הטוסיק הקדמי של האישה‬
‫אם להשתמש בשפה יפה, לא יודעת.‬
‫כששמעתי לראשונה שלכולם באמריקה ‬ ‫יש "פאני", חשבתי, "אחלה.‬
‫אחלה.‬
‫אני נוסעת לאי לסבוס, קדימה לדרך".‬
‫זו בדיחה, היא לא שייכת לכאן.‬
‫היא כנראה חמקה מהחלק של הבדיחות,‬ ‫אני מתנצלת.‬
‫אני מודעת לבעיית "פאני" מזה זמן רב.‬
‫לא אשכח את היום שבו גיליתי ש"פאני"‬ ‫שונה כאן, מאשר אצלנו.‬
‫הייתי בבית הספר, קראתי ספר.‬ ‫זה היה ספר אמריקני, לא מתורגם.‬
‫תמיד היה לי כשרון לשפות.‬
‫זה היה ספר ילדים סתמי,‬ ‫על ארבע בנות שיוצאות להרפתקה‬
‫וחלק מההרפתקה...‬
‫מסתבר שארבע הילדות החליקו במורד גבעה.‬
‫על ה"פאני".‬
‫ואני איבדתי אחר צהריים.‬
‫איבדתי אחר צהריים, כשניסיתי‬ ‫לדמיין איך הדבר הזה קורה.‬
‫כי ככה לא מחליקים במורד גבעה.‬
‫אם יורדים כך בגבעה, זו לא החלטה. זו מעידה.‬
‫מה הסיכוי שארבע ילדות ימעדו בבת אחת...‬
‫וזה לא שווה הסבר של המספר?‬
‫שום סיכוי.‬
‫אז למה שתבחרו לרדת ככה?‬
‫זה לא אווירודינמי.‬
‫לא משנה איך תזדהו, זה רגיש.‬
‫איך יורדים? מהראש? מהרגליים?‬
‫שניהם לא אווירודינמיים.‬ ‫ומה לעזאזל עושים עם הברכיים?‬
‫כדאי שאספר לכם מה זה "דאגלס".‬
‫כי כאן זה שונה לחלוטין, מאשר אצלנו.‬
‫באוסטרליה, "דאגלס" זה סלנג לרחם של קנגורו.‬
‫זה הכי לא.‬
‫למה שיהיה לנו סלנג לזה?‬
‫לכל הרוחות.‬
‫אפילו אוסטרלים הם לא כאלה אוסטרלים, נו.‬
‫זה שמו של הכלב שלי.‬
‫קראתי למופע ע"ש הכלב שלי.‬
‫שמו דאגלס.‬
‫מוזר שאתם מריעים לזה, אבל בסדר.‬
‫"יפה, הכלב והמופע באותו שם.‬
‫את כבר לא כזו מוזרה".‬
‫דאגלס הוא הכלב הראשון שלי.‬
‫בתור מבוגרת, היו לי הרבה כלבים בילדותי.‬
‫הרבה כלבים עברו במשפחתי, ‬ ‫גרנו על כביש סואן.‬
‫טוב, זו התגובה. תראו...‬
‫זה מתאר זמן ומקום. תראו...‬
‫דאגלס בסדר. אני כבר לא גרה על כביש סואן,‬ ‫ומטפלת בו יפה.‬
‫אני לוקחת אותו לפארק כלבים.‬
‫מי שהולך לפארק כלבים באופן קבוע, יודע‬
‫שאף שיחה טובה מעולם לא התנהלה...‬
‫בפארק כלבים. אלו פסטיבלים של שיחות חולין.‬
‫זו לא הסביבה הטבעית שלי.‬
‫אתם עדיין לא יודעים למה, אבל אתם יודעים.‬
‫אספר לכם על שיחה איומה שניהלתי פעם‬ ‫בפארק הכלבים.‬
‫בחור ניגש אליי.‬
‫היה לו כלב, הוא לא סתם קריפי. ‬ ‫היה לו קונטקסט.‬
‫אני רוצה לספר לכם, זה לא פרט חשוב,‬ ‫אבל אני רוצה שתדעו...‬
‫לכלב שלו היו נעליים.‬
‫הכלב שלו לא רצה לנעול נעליים.‬
‫כי הוא עשה...‬
‫זה היה כלב "ויפט", ‬ ‫והם רועדים גם כשטוב להם.‬
‫לא ברור למה. קור? לחץ? לא ברור.‬ ‫אבל הוא... זה היה ניכר.‬
‫זה לא חשוב לסיפור, אבל זה התרחש סביבי.‬
‫אז אני רק רוצה שתדעו.‬
‫לחץ נוסף.‬
‫זה משפט הפתיחה של ידידי.‬
‫לא הכרנו, וזה משפט הפתיחה שלו.‬ ‫הוא אמר, "האם ידעת...‬
‫צריך פחות שרירים לחייך‬
‫מאשר לזעוף?"‬
‫הגברים בקהל אומרים, "חווית תקרית מבודדת".‬
‫הנשים אומרות, "נו, באמת!"‬
‫ונון-בינארים אומרים, ‬ ‫"זה נחשב אצלך ליום קשה?"‬
‫מבחינת משפטי פתיחה, הוא מחורבן.‬
‫הוא בעצם אומר, "הפרצוף שלך לא בסדר,‬ ‫תשני אותו".‬
‫באמת, אפילו אם אתן לו ליהנות מהספק,‬
‫והייתי באמת מאמינה שהוא דואג‬ ‫לצריכת האנרגיה שלי...‬
‫שהוא הסתכל עליי ואמר, "אילו היא ידעה...‬
‫חייה היו טובים יותר.‬
‫היום שלה היה טוב יותר, אילו היא ידעה".‬
‫אפילו אם הייתי מאמינה,‬ ‫העניין הוא שלא חייכתי ולא זעפתי.‬
‫הפרצוף שלי היה ניטרלי,‬ ‫ולשם כך צריך אפס שרירים.‬
‫אני יודעת שהפרצוף הניטרלי שלי‬ ‫אינו צוהל במיוחד.‬
‫אני נראית כאילו מישהו דקר תפו"א‬ ‫בכף הפוכה, באמת.‬
‫בלי שרירים.‬
‫ניטרלי. עכשיו, יש לי "פרצוף כלבה במנוחה",‬ ‫כך זה נקרא.‬
‫זה מוכר בתור "פרצוף כלבה במנוחה".‬
‫רק לנשים יש "פרצוף כלבה במנוחה".‬
‫לגברים יש רק מחשבות חשובות מאוד,‬ ‫ואסור להפריע להם.‬
‫באמת, איש לא ניגש לגבר זר‬
‫ואמר, "תתעודד, מותק. יהיה בסדר". לא.‬
‫זה היה משפט פתיחה מחורבן.‬
‫אתם יודעים איך הגבתי?‬
‫הזעפתי פנים.‬
‫השתמשתי בשרירים שלא התכוונתי ‬ ‫להשתמש בהם כמה דקות לפני כן.‬
‫אבל הוא חשב שזה הלך טוב.‬ ‫אז הוא התקדם בשיחה ואמר,‬
‫"מה שמו של הכלב שלך?"‬
‫קלאסי. אני הגבתי ואמרתי "דאג".‬
‫הוא "דאגלס" רק כשהוא בצרות, כך גיליתי.‬
‫כשאמרתי "דאג", התגובה שלו הייתה מוגזמת.‬ ‫אמרתי "דאג" והוא עשה...‬
‫"מצחיק!"‬
‫ואמרתי...‬
‫"זה לא".‬
‫לא יודעת למה. אני חושבת שעדיין זעפתי.‬
‫אמרתי, "זה לא שם טוב".‬
‫והוא אמר, "זה כן".‬
‫אני אמרתי, "זה לא".‬
‫אז... זה מה שקורה.‬
‫אני מתווכחת עם זר בפארק כלבים‬
‫לגבי טיב השם של הכלב שלי...‬
‫ואני לא בצד שאני אמורה להיות בו.‬
‫ולכלב שלו היו נעליים.‬
‫היו לנו נושאי שיחה חשובים יותר.‬
‫אבל התווכחנו אם זה שם רע, או טוב.‬ ‫לבסוף הוא אמר, "תראי...‬
‫זה שם טוב, כי 'דאג'...‬
‫כלבים חופרים.‬
‫דאג". ("חפר")‬
‫זה היה רגע משפיל במיוחד, ‬ ‫בתור קומיקאית מקצועית.‬
‫בדיחה משלי...‬
‫שלא חשבתי עליה, מסבירים לי אותה.‬
‫כאילו שחשבתי עליה, ושכחתי.‬
‫לא שמתי לב.‬
‫דאג אצלי כבר יותר משנה,‬ ‫ולא קלטתי ששמו הוא משחק מילים.‬
‫משפיל.‬
‫אז עשיתי מה שכל אדם בוגר יעשה,‬
‫שיקרתי. אמרתי "לא.‬
‫שמו דאגלס.‬
‫וקראתי לו ע"ש 'כיס דאגלס', שתדע".‬
‫הוא אמר, "מה זה כיס דאגלס"?‬
‫זו שאלה טובה, כי כיס דאגלס ‬ ‫זה קטע מאוד לא ברור.‬
‫אז הסברתי.‬
‫אמרתי, "כיס דאגלס‬
‫זה חלל פוטנציאלי שקיים,‬
‫וממוקם בין החלחולת...‬
‫לבין הרחם, במערכת הרבייה המינית‬ ‫הביולוגית של הנקבה".‬
‫בפארק כלבים!‬
‫הבחור לא מצמץ, הוא...‬
‫קפא. והתחיל לזעוף.‬
‫ולפתע הוא עבד ממש קשה.‬
‫לקחתי את המבט המפוחד והנגעל שלו,‬
‫וחשבתי בטעות שזו סקרנות בריאה.‬
‫חשבתי, "האיש הזה רוצה לדעת עוד".‬
‫אז הסברתי, "זה לא מקדימה, ולא מאחור.‬
‫זה ממש באמצע.‬
‫זו טריטוריה ניטרלית ב'פאני',‬ ‫נקרא לזה 'פאני השוויצרית'.‬
‫אין לזה כניסה משלו", אמרתי,‬ ‫כאילו שזה שיפר את המצב.‬
‫"אי אפשר...‬
‫אי אפשר להגיע לשם.‬ ‫למרות שאם תתקע אגודל בטוסיק‬
‫ואצבע לווגינה הרלוונטית‬
‫ותמחא כפיים...‬
‫החלק הזה, שם...‬
‫זה כיס דאגלס, שם".‬
‫בפארק הכלבים!‬
‫כי זה לא דבר אמיתי, זה פשוט שם.‬ ‫זה מפלט למצבי חירום. אז...‬
‫זה ההסבר הטוב ביותר.‬
‫יש לכם מזוודה, ואתם רוצים לפתוח אותה.‬
‫אתם פותחים את הרוכסן מסביב למזוודה‬
‫אבל כשתרצו לפתוח את המזוודה,‬ ‫היא לא נפתחת, כי זה לא הרוכסן הנכון.‬
‫פתחתם את הרוכסן המוזר,‬ ‫שבאמת מקיף את כל המזוודה‬
‫אבל לא פותח. הוא לועג לכם.‬
‫כשאתם רוצים לפתוח את המזוודה, הוא עושה...‬
‫אז לא פתחתם את המזוודה.‬
‫מה שכן, יצרתם חלל נוסף שם.‬
‫אינכם רואים אותו, ולא יכולים לגשת אליו.‬
‫אבל אתם יודעים שזה שם.‬
‫זה כיס דאגלס.‬
‫תודה. אני שמחה.‬
‫אני שמחה שנהניתם מההסבר שלי‬ ‫על כיס דאגלס,‬
‫כי ידידי בפארק הכלבים לא נהנה.‬
‫מדהים אותי שיש משהו בתוכי,‬
‫במקום מסוים מאוד בגופי...‬
‫שנקרא "כיס דאגלס".‬
‫זה ממש מוזר, וגם לא בסדר.‬
‫זו תזכורת לכך שאנו חיים בעולם‬
‫שבו גברים המציאו שמות לכל דבר.‬
‫כל דבר.‬
‫זה נקרא ע"ש גבר, ד"ר ג'יימס דאגלס.‬
‫הוא מהמאה ה-18, גבר סקוטי, מיילד.‬
‫איזה שילוב מטריד של משתנים דמוגרפיים.‬
‫אל תכתבו את זה ב"לינקדאין" שלכם, זו טעות.‬
‫זה נקרא ע"ש ד"ר ג'יימס דאגלס,‬ ‫כי מסתבר שהוא מצא אותו ראשון.‬
‫איזה יום בוודאי היה לו.‬
‫חיטט לו בגופה של גברת...‬
‫חיטט לו... היו תחביבים אחרים פעם.‬
‫הוא בוודאי מצא את הרוכסן המוזר שלה‬ ‫וראה אותו יושב שם, מרוקן וחסר שם.‬
‫ואז ד"ר ג'יימס דאגלס בוודאי חשב, "זהו זה.‬
‫זו ההזדמנות לבנות את המורשת שלי".‬
‫באמת, תמיד מדהים אותי כמה מעט ‬ ‫גברים צריכים לעשות, כדי שיזכרו אותם.‬
‫הוא מצא לא־משהו, ותפס בעלות.‬
‫היינו חיים בעולם שונה מאוד‬
‫אם נשים היו משתתפות בהמצאת שמות לדברים.‬
‫באמת היו קוראים לאשכים "כדורים"‬
‫אם נשים היו בישיבה הזו?‬
‫לא. כי זה העניין,‬
‫נשים לא חושבות שהאשכים שלכם‬ ‫הם ספורט, או משחק.‬
‫אתם אוהבים לשחק בהם.‬ ‫זה הקטע שלכם, ושלכם בלבד.‬
‫אחלה סיפור.‬
‫מה אם היינו קוראות לזה "החופן של קארן"?‬
‫מה לעזאזל הייתם אומרים על זה?‬
‫להסתובב עם קשישה שתופסת לכם במפשעה‬ ‫במשך כל היום.‬
‫מה הייתם אומרים?‬
‫מצטערת, ברור שאני לא מומחית, אבל מה זה?‬
‫אני מצטערת.‬
‫אני מדמיינת את קארן בתור מריונטה, רק...‬
‫"הכדורים..."‬
‫נאלצתי ללכת לרופא.‬
‫זה קרה מזמן.‬
‫היו לי בעיות באזור הדאגלס‬
‫באופן כללי מאוד.‬
‫הרופאה שלי נסעה, והלכתי למחליף שלה.‬
‫המחליף לא היה רופא שהייתי בוחרת לעצמי.‬
‫לא התאמנו, לא הסתדרנו מההתחלה.‬
‫הוא היה חתיכת חמור יהיר.‬
‫כלומר, הוא היה רופא מוסמך, בהחלט,‬
‫אבל זו דיאגרמת ון עם הרבה שטחים חופפים.‬
‫אקרא לו ד"ר זין ביסקוויט.‬
‫טוב? הנה זה. עכשיו...‬
‫ד"ר זין ביסקוויט החליט,‬ ‫לאחר שלא עשה בדיקות,‬
‫שהפתרון לייסורי הדאגלס שלי‬
‫זה שאקח גלולות.‬
‫"גלולות", עוד הוכחה שגברים‬ ‫המציאו שמות לכל הדברים,‬
‫גלולות. זה קצת כללי, לא?‬
‫"רוב התרופות שתרשום, דוקטור,‬ ‫עשויות להיקרא 'גלולות'".‬
‫הוא אמר, "כן, אבל זו ה-גלולה".‬
‫"הגלולה". זה נשמע כמו גלולה ענקית‬ ‫בכיכר העיר שאנו רצים לנשנש. "זה יום שני".‬
‫"מה זה עושה?"‬ ‫"כישוף. תשתקי, תקראי לה גלולה".‬
‫אמרתי לד"ר זין ביסקוויט,‬ ‫"אני לא רוצה גלולות.‬
‫כבר לקחתי גלולות,‬ ‫וזה עושה לי נטיות אבדניות".‬
‫וחשבתם שנגמרו לי הטראומות.‬
‫ד"ר זין ביסקוויט לא נהנה ‬ ‫שהבאתי את זה לשולחן,‬
‫כלומר, להתייעץ לגבי גופי.‬
‫הוא אמר, "לא, תודה רבה".‬
‫יודעים מה הוא עשה? השתיק אותי.‬
‫הוא אמר, "כדאי לך להקשיב לי".‬
‫זו הייתה המריבה הראשונה שלנו.‬
‫עשיתי את מה שאני תמיד עושה בעימות,‬
‫התבדחתי. זו הייתה הבדיחה.‬
‫אמרתי, "במקום שאקח גלולות, ‬ ‫אולי אעשה כריתת רחם?"‬
‫כן, הבנתם. אני לא יודעת למה הוא לא הבין.‬
‫זו פשוט בדיחה קלאסית.‬
‫אני לא יכולה...‬
‫לחשוב על מצב שבו זו לא תהיה בדיחה.‬
‫באיזה עולם תהיה לי שליטה על גופי?‬
‫לא זה.‬
‫אז ברור שזו בדיחה.‬
‫ברור שהתבדחתי, כי השתמשתי במילים מצחיקות.‬
‫לא השתמשתי במושגים רפואיים,‬ ‫לא אמרתי "כריתת רחם".‬
‫אמרתי, "אולי פשוט נשלוף את כל העסק?"‬
‫אם עדיין לא ברור שהתבדחתי, אמרתי...‬
‫"חוץ מזה, שמעתי שלהיפטר מבלגן‬ ‫זה אופנתי, דוקטור.‬
‫וזה לא 'מפיץ אושר'".‬
‫תודה. אני שמחה.‬
‫אני שמחה שנהניתם מהבדיחה.‬
‫כי ד"ר זין ביסקוויט לא נהנה.‬
‫הוא לא הבין את הבדיחה,‬
‫אז לא קיבלתי את האדיבות שלו.‬
‫המצב פשוט התדרדר, והוא התחיל לצעוק עליי.‬
‫הוא פשוט נכנס בי, ואז התחלתי לבכות.‬
‫ד"ר זין ביסקוויט לקח את הלחץ שלי כהוכחה...‬
‫שהאבחון שלו נכון.‬
‫ברור שאני הורמונלית.‬
‫התחמקות קלאסית, זין ביסקוויט.‬
‫לעזאזל. גברים מכנים נשים "הורמונליות",‬
‫זה תחביב מספר אחד באנושות בכל הזמנים.‬
‫לגבר מותר לומר שאישה היא הורמונלית‬
‫כשאישה אומרת או עושה משהו‬ ‫שגבר לא הצליח לצפות.‬
‫זהו.‬
‫כאילו, "לא ציפיתי לזה,‬ ‫ אז ברור שיש בתוכך גוש כאוס,‬
‫שאת ממציאה, כדי להיות כלבה".‬
‫גברים מכנים נשים "הורמונליות",‬ ‫כאילו שלגברים אין הורמונים.‬
‫זה מה שמעצבן אותי.‬
‫מבזק חדשות, בנים. יש לכם הורמונים.‬
‫לפעמים אתם קצרי־רוח.‬
‫בהחלט כן.‬
‫לפעמים קארן לוחצת שם...‬
‫אתם מתעצבנים.‬
‫בסדר, אתם רק בני אדם, זה קורה לכולנו.‬
‫מדי פעם אני מנשנשת שוקולד מריר בירח מלא,‬ ‫לא יודעת.‬
‫כישוף.‬
‫אבל מעולם לא נתתי אגרוף לדלת.‬
‫כל אחד והקטע שלו, בנים.‬
‫באמת, מה אתם חושבים ‬ ‫ש"בנים הם בנים" אומר...‬
‫אם גברים כל כך מצטיינים ‬ ‫בשליטה על ההורמונים?‬
‫זה לא אליבי נוח לתקיפה מינית,‬ ‫שכל כך הרבה אנשים נואשים להשתמש בו.‬
‫יודעים מה זה "בנים הם בנים"? זה אומר...‬
‫אנו לא מכינים את הבנים לעולם האמיתי.‬
‫זה אומר שאנחנו יודעים.‬
‫אנו יודעים שבנים נתונים לרחמי הורמונים‬
‫אבל אין לנו יכולת תרבותית‬ ‫לגרום להם לשאת בתוצאות מעשיהם‬
‫אז אנו מאשימים נשים.‬
‫תפסיקן!‬
‫זו מלכודת, מטומטמים. זו מלכודת. עזבו.‬
‫זה לא בשבילכם.‬
‫זו לא עצרת. פאק.‬
‫בכל פעם אני מרגישה ‬ ‫שאני צריכה ללכת סביב המלכודת.‬
‫אני לא צריכה הורמונים,‬ ‫כדי להיות לא־הגיונית.‬
‫אשמח שגברים ידעו את זה.‬
‫אני לא צריכה...‬ ‫אוכל להיות לא־הגיונית, כי בא לי.‬
‫היו לי הרבה רגעי "אבו נפחא". כן?‬
‫"אבו נפחא" זה דג שנבהל, ‬ ‫ועושה... "זה פתרון".‬
‫זה לא.‬
‫זה מה שקורה, אני נמלאת בזעם חסר תוחלת.‬
‫אני לא יכולה לעשות כלום‬ ‫לגבי מה שמכעיס אותי, כי אני רק...‬
‫"אם תאכלו אותי, נדפקתם. חוץ מזה, אני כאן".‬
‫אני מתנפחת רק מדברים קטנים.‬
‫דברים קטנים, לא גדולים.‬ ‫דברים קטנים, כמו דיאטת פליאו.‬
‫אל תתקרבו אליי עם החרא הזה.‬
‫כי אני אאבד שליטה.‬
‫זה חסר פרופורציה.‬
‫מישהו יגיד בתמימות, "אני בפליאו",‬ ‫ואני אגיד, "כן?‬
‫קודם כל, לא אכפת לי.‬ ‫שנית, הפה שלך מסריח.‬
‫תאכל סיבים, לכל הרוחות.‬
‫שלישית, לא ידוע לנו מה הם אכלו.‬
‫אין לנו מושג מה אכל האדם ‬ ‫בתקופה הפלאוליתית.‬
‫אבל אנחנו בטוחים שהם לא אכלו‬ ‫פופקורן כרובית, חתיכת שמוק".‬
‫תראו, זה לא משנה באיזה שלב ‬ ‫של המחזור אני נמצאת.‬
‫אותו זעם.‬
‫"איפה וולדו", זה עוד אחד.‬
‫זין עליו.‬
‫כי למה וולדו? למה?‬
‫למה בזבזנו כל כך הרבה שעות‬
‫מחיי דורות של ילדים,‬ ‫בחיפושים אחר השמוק הזה?‬
‫אתם מחפשים ומחפשים, ולחפש זו השקעה.‬
‫אכפת לכם ואתם דואגים לו,‬ ‫"אני מקווה שהוא בסדר".‬
‫ואז מוצאים אותו, ולא קרה לו כלום. אף פעם!‬
‫הוא תמיד בחופשה, ועושה חיים.‬
‫לך תזדיין, וולדו!‬
‫הוא צריך למצוא את עצמו, ‬ ‫כמו שאנחנו נאלצים לעשות.‬
‫באמת.‬
‫אם תרצו לראות ספר ילדים מאויר‬ ‫על גבר לבן פריבילגי,‬
‫זה הבחור הזה.‬
‫כי זה גבר שלא עושה שום מאמץ...‬
‫שום מאמץ לעזור לעצמו.‬
‫אבל מצפה מכל אדם בעולם‬
‫שיתעסק במיקום שלו כל הזמן.‬
‫תחליף כבר את הקפוצ'ון המגעיל שלך, אחי!‬
‫למען האמת, זה בא והולך, תלוי בירח ובגאות.‬
‫בסופו של דבר, איזה בזבוז ‬ ‫של המשאבים הרגשיים שלי.‬
‫אני מבזבזת אותם גם על "צבי הנינג'ה".‬
‫בעיה גדולה.‬
‫זה דונטלו, אסביר לכם למה. אם לא ידעתם...‬
‫"צבי הנינג'ה" הם כנופיית רחוב.‬
‫מוזר, אבל זה לא מה שמפריע לי.‬
‫זה קומיקס, סדרת טלוויזיה וסרט קולנוע,‬
‫וקהל היעד הוא בנים צעירים.‬
‫לצבי הנינג'ה יש שמות.‬
‫מיכאלאנג'לו, לאונרדו, רפאל ודונטלו.‬
‫הם נקראו ע"ש אמני רנסנס.‬
‫כי כלום לא אומר פרסקו כמו ננוצ'קו, נכון?‬
‫לא נכון.‬
‫מה שמעניין ברנסנס,‬
‫מה שמוכר לנו בתור הרנסנס,‬
‫זה הרנסנס האיטלקי הגבוה,‬ ‫שהיה תנועה אמנותית קצרה מאוד.‬
‫עשרים שנה ונגמר.‬
‫זה היה מ-1500 עד 1520, זהו.‬
‫מיכאלאנג'לו, לאונרדו, רפאל‬
‫האמנות שלהם הגיעה לשיאה ב-20 השנים האלו.‬
‫דונטלו... לא.‬
‫לא. הוא היה מת.‬
‫מת ב-1465.‬
‫הוא לא שייך לכנופיה שלהם!‬
‫הוא מת!‬
‫אתם יודעים מי שייך לכנופיה שלהם?‬
‫טיציאן. זו זכותו של טיציאן.‬
‫אתם יודעים למה טיציאן לא נמצא בכנופיה הזו?‬
‫כי קהל היעד של תכנית הטלוויזיה‬
‫לא מסוגל להתמודד עם שם שדומה ל"ציצי",‬ ‫בגלל ההורמונים המזוינים שלהם.‬
‫אנו לא מכינים את הבנים שלנו לעולם האמיתי.‬
‫או להיסטוריה, שאותה הם כתבו. מוזר.‬
‫והם צבי יבשה.‬
‫הם לא צבי מים.‬
‫הם צבי יבשה.‬
‫צבי־יבשה נגררים, צבי־ים חותרים.‬
‫עכשיו, אני מבינה...‬
‫אני מבינה שהם מוטציות. אני מבינה.‬
‫אבל הם משתמשים בנונצ'קו.‬
‫כלומר, הם זקוקים למיומנות יבשתית מסוימת,‬ ‫וזה לא מספיק!‬
‫אנו לא מכינים את הבנים שלנו לעולם האמיתי.‬
‫מה אם הם יגיעו לאיי גלגפגוס? הלך עליהם.‬
‫ההתנפחות האחרונה שלי...‬
‫התרחשה בשיחה עם בחור‬
‫שניסה לומר לי שגולף זה לא ספורט.‬
‫כי זה לא מאמץ את מערכת הלב והדם.‬
‫נכון שזה לא מעניין?‬
‫לא משנה איך הופכים את זה. משעמם.‬
‫זה מחמיר, כי הוא המשיך לדבר. הוא אמר,‬
‫"אם עוסקים במשהו‬
‫וזה לא מאמץ את מערכת הלב וכלי הדם,‬
‫זה לא עיסוק בספורט.‬
‫זה בסך הכול לשחק משחק".‬
‫השיחה הזו כל כך הכעיסה אותי,‬
‫שזה הרגיש כמו ספורט.‬
‫אני מקווה שאף אחד מכם לא אומר,‬ ‫"סוף כל סוף...‬
‫מישהי מגנה על כבודו של הגולף".‬
‫זה לא מה שקורה כאן.‬
‫למעשה, אני מקווה שהגולף עצוב.‬
‫אני מקווה שהגולף מבואס על עצמו,‬
‫כי אני שונאת גולף, ‬ ‫עם כל הזעם ההגיוני שקיים בי.‬
‫איזה בזבוז משווע של אדמה, זמן ומים.‬
‫לכל הרוחות.‬
‫באמת.‬
‫גברים שיש להם משפחות ומשחקים גולף,‬
‫הם "קאנטס".‬
‫אין לכם זמן, יש לכם משפחה.‬
‫לא שש שעות חופשיות‬ ‫כדי להסתובב בפארק עם החבר'ה,‬
‫כשהנשים שלכם עובדות ללא שכר.‬
‫תתבגרו!‬
‫זו עוד הוכחה לכך שגברים‬ ‫המציאו שמות לכל הדברים.‬
‫מהו הכינוי הנורא ביותר?‬
‫"קאנט".‬
‫זה כינוי של אבר המין הנשי, וזה לא בסדר.‬ ‫כשאני משתמשת בכינוי, אני מתכוונת לזה.‬
‫אני מתכוונת אליו בתור הכינוי הנורא ביותר,‬
‫אבל איני מקשרת אותו לביולוגיה שלי,‬ ‫או לביולוגיה של אדם אחר.‬
‫יודעים מה אני מדמיינת,‬ ‫כשאני אומרת את המילה הזו?‬
‫שחקן גולף.‬
‫קופיף לבן ועשיר במכנסי צ'ינו וכפפה אחת.‬
‫איזה "קאנט".‬
‫באמת, לא יתכן שזה צירוף מקרים,‬ ‫שזה נקרא "קאנט־רי קלאב".‬
‫נו, באמת!‬
‫תשמעו, המופע הקודם שלי, "נאנט",‬ ‫גרם להמון אנשים להתנפח. כאילו...‬
‫ידעתי שהצלחתי.‬
‫אמרתי "אנשים", אבל זה גברים בלבד.‬
‫האשטג "לא כל הגברים". בסדר?‬
‫כמובן שלא כל הגברים.‬
‫זה מעולם לא היה כל הגברים.‬
‫באופן כללי, אלו רק הגברים‬ ‫שמשתמשים בהאשטג הזה.‬
‫בדיוק הם.‬
‫אתם יודעים, "גברים, כלומר, אני".‬
‫הם אלו שיצאו מגדרם‬
‫כדי לומר לי ש"'נאנט' לא הייתה קומדיה.‬
‫כי זה לא הצחיק אותי לכל אורך הדרך".‬
‫קודם כל, יופי.‬
‫אם המופע הצחיק אותך לכל אורכו,‬ ‫מה לא בסדר איתך?‬
‫שנית, כן. סגרתי את ברז הצחוקים.‬ ‫אני לא מתחרטת על ההחלטה.‬
‫זה לא שבאמצע המופע חשבתי, "פאק,‬ ‫נגמרו לי הבדיחות, אספר סיפור עצוב".‬
‫אני יודעת טוב מכולם שמבחינה טכנית,‬ ‫"נאנט" לא הייתה קומדיה.‬
‫אבל אני גם לא מטומטמת.‬
‫רצתי שלמופע יהיה קהל, וקהל רחב.‬
‫אם זה אומר שצריך לרמות אנשים...‬
‫ולקרוא לזה "קומדיה"...‬
‫טכנית, זו בדיחה.‬
‫אבל אני חייבת לומר...‬
‫אני חייבת לומר, בדיחה גרועה‬ ‫הכעיסה כל כך הרבה גברים...‬
‫מפתיע שלא האשימו אותי בכתיבת ספורט, באמת.‬
‫קודם כל, זה לא מפריע לי. טוב?‬
‫זה לא מפריע לי. תראו.‬
‫עדיין יש לי "מקל רעשים", אני לא מאוימת.‬
‫אני מחבבת את השנאה.‬
‫חוץ מאיומי רצח, זה בסדר. טעים.‬
‫אבל העניין הוא, בכל פעם שאני מתנפחת...‬
‫אני תמיד עובדת תחת ההנחה‬
‫שהבעיה היא בעיקר אני.‬
‫נכון? אם אני...‬ ‫זה לא מקום טוב להתחיל בדיאלוג.‬
‫מעולם לא כתבתי מכתב לדונטלו או לוולדו.‬
‫אין טעם. אחד מת, והשני אף פעם לא בבית.‬
‫ועדיין, אני רק...‬
‫לא עלה בדעתי.‬
‫אבל עד היום, גברים זוחלים לתא ההודעות שלי‬
‫כדי להודיע לי, באותיות גדולות‬
‫שהם מעולם לא שמעו עליי!‬
‫זו חידה.‬
‫איך הם יודעים?‬
‫איני יכולה לחוות את ההשפלה‬ ‫שהם כל כך רוצים שארגיש,‬
‫כי אני פשוט דואגת להם.‬
‫כי אלו חיים קשים.‬
‫אם דברים חדשים הם כואבים...‬
‫כאילו, זו לקות למידה.‬
‫תארו מישהו כזה בבית הספר.‬
‫חילוק ארוך.‬
‫"מעולם לא שמעתי על זה!"‬
‫הואשמתי בכך שעשיתי כל מיני ‬ ‫דברים נבזיים, במקום קומדיה.‬
‫באמת. למשל, מונולוג.‬
‫איזו מפלצת, אם זה נכון.‬
‫"הרצאת טד מפוארת".‬
‫"מופע של אישה אחת".‬
‫"הרצאה". הרצאה מזוינת.‬
‫אתם מאמינים לחוצפה הזו? הרצאה.‬
‫"נאנט" לא הייתה הרצאה מזוינת,‬ ‫וגם לא מונולוג.‬
‫זה לא שישבתי על שרפרף, ‬ ‫וקפאתי באור הזרקורים.‬
‫זה לא היה מונולוג מזוין.‬
‫"הרצאת טד מפוארת". למה צריך לפאר אותן?‬
‫הן בסדר.‬
‫ו"מופע של אישה אחת"?‬
‫מה אתה אומר, שרלוק!‬
‫זו לא הייתה הרצאה מזוינת.‬
‫רוצים הרצאה? אתן לכם הרצאה מזוינת.‬
‫זו הרצאה.‬
‫יש ויכוח...‬
‫לגבי תחילת הרנסנס הגבוה.‬
‫יש אומרים שזה קרה ב-1490‬
‫ואחרים טוענים שזה החל ב-1500.‬
‫בכל מקרה, דונטלו כבר מת.‬
‫במאה ה-16, לקארן היו ידיים קרות מאוד.‬
‫תשפשפי קצת, קאז. קדימה.‬
‫עכשיו, זה "אסכולת אתונה" של רפאל.‬
‫כאן רפאל הואיל לצייר את כל הגברים‬
‫שהמציאו שמות לכל הדברים.‬
‫עכשיו...‬
‫למען הדיוק, אלו לא בני דורו של רפאל,‬ ‫אבל הוא השתמש בדמויותיהם.‬
‫אלו תושבי יוון העתיקה. כשרפאל צייר את זה,‬
‫כל היוונים מתו.‬
‫לא כל היוונים. מצטערת.‬
‫היוונים עדיין חיים ומשגשגים כיום.‬
‫שלום וברוכים הבאים.‬ ‫לא, רק היוונים העתיקים, כולם מתים.‬
‫הם גרו על כביש סואן, ‬ ‫שנסלל ע"י רומאים עתיקים.‬
‫מי נמצא כאן? פיתגורס,‬ ‫הוא ממציא שמות לכל המשולשים.‬
‫איזו "זווית מתוקה".‬
‫כאן נמצא סוקרטס.‬
‫הוא מעד קצת, כזה הוא סוקרטס.‬
‫טוב במחשבות, חרא בהליכות.‬ ‫קום, אחי. ארוגולה.‬
‫מה הנשים עשו,‬
‫כשהגברים היו עסוקים‬ ‫בהמצאת שמות לכל הדברים?‬
‫לפי מה שהצלחתי להבין,‬ ‫נשים בדרך כלל עמדו בשלישיות...‬
‫עירומות‬
‫וחיכו שגברים ימציאו שמות לכל הדברים.‬
‫רואים את זה בדמות המרכזית,‬
‫היא אומרת, "מה יש לך ביד, קארן?"‬
‫"כל מיני שטויות".‬
‫נשים החזיקו דברים, ‬ ‫המתינו וקיוו שזה לא רעיל.‬
‫חיכו שגברים ימציאו שמות לדברים.‬
‫זה צויר לפני שהמציאו שם למיטה,‬
‫רואים נשים שמנסות להציע את המיטה‬
‫משליכות סדינים על העצים באקראיות.‬
‫הן אומרות, "לא יודעת, בואו נבנה מבצר.‬
‫זה יהיה מבצר מפואר.‬
‫יש! סיימנו את המבצר!"‬
‫לרקוד בעירום בשלישייה ביער‬
‫זה תחביב מספר אחד של נשים בכל הזמנים.‬
‫אנו מתות על זה.‬
‫נכון שזה ממש בטוח? אנו מתות על זה.‬
‫זה נראה כמו ריקוד עליז ותמים ביער‬ ‫בחג לאומי, בלי דרמה.‬
‫אבל שימו לב לקבוצה הזו.‬
‫זה צמוד מדי, בשביל בילוי תמים.‬
‫זה מרמז על מתח.‬
‫מה קרה? מישהו דיבר על פליאו?‬
‫לא.‬
‫מה שקרה זה שהדמות המרכזית הבינה‬
‫שחתיכת הבד, האריג הזעיר,‬
‫המבצר הפוטנציאלי, כביכול...‬
‫נכנס כל כך עמוק לתחת שלה...‬
‫כל כך עמוק לתחת שלה,‬ ‫שהוא מכסה את שני ה"פאני".‬
‫והיא עצבנית.‬
‫בשלב הזה, חשוב לציין שזה לא צילום.‬
‫זה לא צילום מקרי...‬
‫שמתעד רגע מצער. לא נעים.‬
‫לא, הדבר הזה הוא ציור.‬
‫לכן זאת...‬
‫החלטה!‬
‫זו החלטה שגבר עשה, והשקיע בה זמן.‬
‫יש לי אוטיזם.‬
‫זה מונולוג זעיר.‬
‫אובחנתי בשלב מאוחר מאוד,‬ ‫לפני ארבע שנים בלבד.‬
‫אובחנתי לפני ארבע שנים,‬ ‫אבל אבחנתי את עצמי קודם.‬
‫זו דרך נהדרת לגשת לכל מומחה.‬
‫הם מתים על זה.‬
‫הם אומרים, "המשיכי לספר לי מה את חושבת".‬
‫הסיבה שבגללה חשבתי לאבחן את עצמי,‬
‫זה בגלל שאנשים כל הזמן אמרו לי.‬
‫בדרך כלל אחרי הופעה,‬
‫אנשים אמרו "נראה לי שיש לך אוטיזם".‬
‫למען האמת, כל אדם שעשה לי את זה בחיי,‬
‫אני חושבת שכולם היו על הספטקרום.‬
‫כי זה הקטע שלנו.‬
‫משהו כמו, "יש לי פיסת מידע שחסרה לך.‬
‫יתכן שאינך מוכנה לשמוע את המידע‬ ‫אבל אספר לך בכל זאת,‬
‫כי ידע הוא כוח, בורות היא כלוב‬ ‫וניתן להתמודד עם רגשות. יום טוב".‬
‫הבעיה הייתה שלא הבנתי מספיק על אוטיזם‬
‫כדי להבין אם יש לי אוטיזם.‬
‫כי ההבנה שלנו לגבי אוטיזם,‬
‫זה משהו שקורה לילדים צעירים‬ ‫שמאוד אוהבים מתמטיקה.‬
‫עד היום, שני הדברים האלה לא נכונים לגביי.‬
‫אנשים אמרו, "נראה לי שיש לך אוטיזם",‬ ‫ולא הבנתי למה חשבו כך.‬
‫כמובן, קיבלתי חיסונים, אבל חוץ מזה...‬
‫הנה זה.‬
‫תתכוננו.‬
‫מכל המיתוסים האיומים על אוטיזם,‬ ‫זה בהחלט נמצא בצמרת.‬
‫ולא משנה שאנחנו יודעים...‬
‫שחיסונים לא גורמים לאוטיזם.‬ ‫אתם יודעים מה גורם לאוטיזם?‬
‫לא. אתם לא יודעים.‬
‫ואם...‬
‫אם אתם חושבים שאתם יודעים,‬
‫הביטחון העצמי שלכם עושה אתכם מטומטמים.‬
‫אני גם יודעת שלא אוכל לומר דבר‬
‫שישנה את דעתו של מתנגד לחיסונים.‬
‫אני יודעת, כי "ראש סגור" לא עובד כך.‬
‫זה לא עובד.‬
‫זה סגור לעסקים, נכון?‬
‫כדי לפתוח ראש־סגור, ‬ ‫צריך להגיע אליו מבפנים.‬
‫לא אוכל לשנות את דעתו של מתנגד לחיסונים,‬ ‫אבל אנסה בכל מקרה. אני אנסה.‬
‫כי לפי התאוריה שלי, ‬ ‫אאשים אותם בראש־סגור‬
‫הם יגיבו ויגידו "לא נכון", וכך אכנס פנימה.‬
‫יש כאן מתנגדי חיסונים, בהחלט.‬
‫אל תזדהו, ממש לא. זה לא מה שקורה כאן.‬
‫אתם במיעוט.‬
‫אתם אמנם אוהבים לתמרן סטטיסטיקות‬
‫אבל זה גדול אפילו עליכם.‬
‫כמו כן...‬
‫יש כאן מתנגדי חיסונים, אל תטעו,‬
‫כי קהל היעד שלי הוא נשים עשירות,‬ ‫לבנות ופריבילגיות‬
‫וזו דיאגרמת ון עם הרבה שטחים חופפים.‬
‫אם אתם מתנגדי חיסונים,‬
‫אני מבטיחה שלא תאהבו את הקטע הבא.‬
‫אבל אם צחקתם לכל אורך המופע‬
‫ולפתע תעצרו עכשיו...‬
‫כולם ידעו.‬
‫אז לא כדאי לכם שזה יקרה.‬
‫פשוט תעשו ככה.‬
‫לא תיהנו מזה. פשוט תעשו כך.‬
‫טוב, מתנגדי חיסונים,‬ ‫בואו נעמיד פנים שאתם צודקים.‬
‫אתם לא.‬
‫העמת פנים אינה מדע, אבל...‬
‫נעמיד פנים שאתם צודקים,‬ ‫וחיסונים גורמים לאוטיזם.‬
‫הם לא.‬
‫מה עכשיו?‬
‫בתור מישהי על הספקטרום האוטיסטי,‬ ‫אומר לכם דבר אחד.‬
‫אני שמחה לסבול למען הכלל.‬
‫אני לא אומרת שאוטיזם זה קל.‬
‫לא. זה קשה.‬
‫איני מכחישה את זה.‬
‫אבל למרות שהחיים קשים, נחמד לחיות.‬
‫ונחמד במיוחד לחיות בעולם...‬
‫בלי פוליו!‬
‫פוליו זה רע!‬
‫וזו עובדה, לא הרגשה.‬
‫אני מעדיפה שיהיה לי אוטיזם,‬ ‫מלהיות סוציופתית כמוכם.‬
‫הרשו לי להסביר.‬
‫אם אתם באמת חושבים שהילד שלכם,‬ ‫הילד היחידי שלכם‬
‫חשוב יותר מכל שאר הילדים יחדיו...‬
‫אינם משחקים למען הקבוצה.‬
‫אם אינכם רוצים לשחק למען הקבוצה,‬ ‫למה אתם בכלל עושים ילדים?‬
‫תאמצו אבן כחיית מחמד, ‬ ‫ותמחקו את הבלוג המזוין שלכם.‬
‫הורדתי את זה מהלב.‬
‫אני יודעת שכשזה יעלה לרשת, החלק הזה...‬
‫יפתח בפניי עולם של קמפיין שנאה‬ ‫מתנועת מתנגדי החיסונים.‬
‫כי אל תטעו, הם...‬
‫מתואמים. הם לא פועלים באקראיות, הם כת.‬
‫ובינתיים...‬
‫בינתיים הופעתי עם החומר הזה רק מול קהל‬
‫והשנאה כבר מטפטפת.‬
‫היא מכוונת, והיא ארסית.‬
‫אבל זה לא מפריע לי, אל תדאגו.‬ ‫אני מנשנשת אותה. זה טעים.‬
‫זה באמת בסדר.‬
‫הבנתם למה אני ניזונה משנאה? ‬ ‫קלטתם את העניין?‬
‫כך בונים חסינות. זה נקרא "מיקרו מינון".‬
‫כן. השנאה שלכם היא החיסון שלי.‬
‫כן.‬
‫מה תעשו? כבר יש לי אוטיזם.‬
‫יש לי מה שנקרא "אוטיזם בתפקוד גבוה"‬
‫וזה שם נורא למה שיש לי.‬
‫כי זה נותן את הרושם שהתפקוד שלי גבוה.‬
‫ממש לא.‬
‫כדי שתבינו איך זה להיות על הספקטרום,‬
‫זה כמו להיות הפיכח היחידי ‬ ‫בחדר מלא בשיכורים.‬
‫או להפך.‬
‫ביסודו של דבר, כולם משדרים על גל‬ ‫שאין לך יכולת להתחבר אליו.‬
‫אתן דוגמה ויזואלית.‬
‫האישה הזו...‬
‫היא על הספקטרום. זה...‬
‫סיפור החיים המזוינים שלי.‬
‫באמת. "הייתה הלוויה באותו המקום‬ ‫ובאותו הזמן בשבוע שעבר.‬
‫למה לא קיבלתי את המזכר?‬
‫למה להתנשק? זה רעש נורא".‬
‫אני אף פעם לא מקבלת את המזכר,‬ ‫אני תמיד מפספסת את המזכר.‬
‫אני זוכרת שהפכתי מחביבת המורה,‬ ‫לאויבת של המורה.‬
‫בשיעור אחד.‬
‫עד שאובחנתי, לא הצלחתי להבין מה קרה.‬
‫זה היה שיעור על מילות יחס,‬ ‫אז תתכוננו לסיפור הזה.‬
‫עכשיו, אהבתי את המורה, היא הייתה טובה.‬
‫אהבתי את ההסברים שלה,‬ ‫אבל איבדנו זו את זו כך.‬
‫כך היא התחילה בשיעור,‬ ‫היא אמרה "דמיינו קופסה".‬
‫יכולתי לעשות זאת, הייתי מוכשרת במידה.‬ ‫חשיבה ויזואלית. קופסה טובה, יציבה.‬
‫תלת־ממדית, לא משהו מפואר, אבל שם.‬
‫ואז היא אמרה, "מילת יחס...‬
‫זו מילה שמסבירה את הקרבה שלך...‬
‫לקופסה".‬
‫ואז החשיבה שלי התפרקה.‬
‫כי חשבתי, "אני קרובה של קופסה?"‬
‫ואז היא אמרה, "עכשיו,‬ ‫תוכלו להיות מאחורי הקופסה.‬
‫מישהו יודע מהי מילת היחס?"‬
‫לא, הם לא ידעו, אבל הייתה לי שאלה.‬
‫אמרתי, "האם אני עשויה מקופסה?"‬
‫אשתף אתכם בחשיבה שלי.‬
‫חשבתי שאם אני קרובה של קופסה,‬ ‫אנו חולקות DNA‬
‫וזה היה יותר הגיוני בראשי...‬
‫שאני עשויה מקופסה, והקופסה עשויה ממני.‬
‫אבל המורה לא התחברה למחשבות הנבונות‬ ‫שהסתובבו להן בראשי.‬
‫היא נדהמה ואמרה, "לא, האנה.‬ ‫את לא עשויה מקופסה.‬
‫מפתיע שאת צריכה לשאול את זה.‬
‫בסדר, את יכולה להיות לפני הקופסה.‬
‫מישהו יודע מהי מילת היחס?"‬
‫לא, הם לא ידעו, אבל הייתה לי שאלה נוספת.‬
‫אמרתי, "לקופסה יש שם?"‬
‫חשבתי שאם יהיה לה שם, ‬ ‫אבין את הקרבה בינינו.‬
‫אולי אנחנו דודניות?‬
‫והיא אמרה, "לא. זו קופסה.‬
‫לקופסאות אין שמות, האנה.‬
‫את מכירה קופסאות עם שמות?"‬
‫אני התחלתי למנות דגני בוקר...‬
‫היא אמרה, "טוב, בסדר.‬
‫תוכלי להיות לצד הקופסה.‬ ‫מישהו יודע מהי מילת היחס?"‬
‫לא, הם לא ידעו. אבל הייתה לי שאלה נוספת.‬
‫איני זוכרת את המחשבה מאחורי השאלה הזו,‬ ‫אבל אני זוכרת ששאלתי, כי אז כולם צחקו‬
‫ולא היה לי מושג למה.‬
‫אבל אני זוכרת שההרגשה מצאה חן בעיניי.‬
‫זו הייתה השאלה.‬
‫אמרתי, "מותר לי לאכול את הקופסה?"‬ ‫("לרדת לאישה")‬
‫אז ברור, כן. כולם צוחקים, ‬ ‫חוץ ממני ומהמורה.‬
‫במחשבה לאחור, לא ברור למה היא לא צחקה.‬
‫זו פשוט בדיחה קלאסית.‬
‫ילדה לסבית שאלה אם מותר לה "לאכול קופסה".‬
‫היא לא חשבה שזה מצחיק,‬ ‫ואמרה "טוב, בסדר...‬
‫תירגעו. טוב, זה לא הכיוון הנכון.‬
‫אולי נדמיין משהו אחר, ביחס לקופסה?‬
‫טוב? אולי פינגווין?‬
‫הפינגווין עשוי להיות בתוך הקופסה.‬
‫מישהו יודע מהי מילת היחס?"‬
‫לא, הם לא ידעו. אבל היו לי‬ ‫שאלות מזוינות על הפינגווין.‬
‫אמרתי, "ממה עשוי הפינגווין?"‬
‫זו השאלה ששברה את המורה.‬
‫ניתן לדעת ששברת מורה‬
‫כשמורה שאף פעם לא מקללת, מקללת בטירוף.‬
‫אמרתי, "ממה עשוי הפינגווין?"‬ ‫והיא אמרה, "פינגווין...‬
‫כלומר...‬
‫זה עשוי מפינגווין מזוין!"‬
‫והתשובה הזו היא פשוט...‬
‫זה מדויק לחלוטין.‬
‫זו תשובה מדהימה.‬
‫אי אפשר להפריך את התשובה הזו,‬ ‫זו תשובה טובה.‬
‫בשלב הזה הבנתי שסטיתי מהמסלול,‬ ‫אבל היו לי שאלות דחופות.‬
‫חשבתי, "זה לא הזמן המתאים, היא נסערת".‬
‫חשבתי לחכות עם השאלה, כך חשבתי.‬ ‫זו הייתה טעות.‬
‫הייתי צריכה לשאול אז, בלהט הדברים...‬
‫או בכלל לא.‬
‫כי עשיתי את הדבר הנורא ביותר.‬
‫חיכיתי שהיא תרגיש בטוחה.‬
‫ואז שאלתי את השאלה.‬
‫אבל חיכיתי המון זמן, ‬ ‫זה לא היה באותו השיעור.‬
‫זה היה בשלב מאוחר יותר ביום,‬ ‫בקריאה שקטה.‬
‫חיכיתי כל כך הרבה זמן,‬ ‫שזו כבר לא הייתה שאלה.‬
‫זו הייתה תאוריה, וזה יותר גרוע.‬
‫אמרתי, "מה אם...‬
‫הפינגווין 'אכל את הקופסה'?‬
‫לא היית אומרת שהפינגווין‬ ‫קצת עשוי מקופסה?"‬
‫היא סילקה אותי.‬
‫זו הייתה הפעם ראשונה, ולא האחרונה,‬ ‫שסולקתי החוצה‬
‫מבלי שהיה לי מושג למה.‬
‫העניין הוא שבאמת התעניינתי בשיעור הזה.‬
‫באמת רציתי לדעת מהי מילת יחס,‬
‫זה לא שאמרתי, "מילות יחס?‬
‫מעולם לא שמעתי על זה!"‬
‫אבל היא הסבירה לי אח"כ, היא אמרה,‬ ‫"את מתעקשת על זווית לא נכונה".‬
‫אמרתי, "אבל אני לא משולש".‬
‫לא למדתי מהי מילת יחס באותו יום.‬
‫אני מבינה עכשיו, זה נקלט.‬
‫אני גם מבינה שאם הפינגווין ‬ ‫"אכל את הקופסה"...‬
‫הפינגווין היה מסביב לקופסה.‬
‫באמת, היום שבו אובחן אצלי אוטיזם,‬ ‫היה יום מצוין.‬
‫כי הרגשתי שקיבלתי את המפתחות לעיר שלי.‬
‫כי הצלחתי להבין‬
‫כל כך הרבה דברים שבלבלו אותי.‬
‫למשל, למה אני אינטליגנטית,‬ ‫אבל מתקשה להוכיח זאת?‬
‫למה איני מסוגלת למלא טפסים, למה...‬
‫למה הייתה לי תחושת בידוד כל חיי‬
‫למרות שכל כך ניסיתי להיות שייכת?‬
‫זה חלק גדול מלהיות על הספקטרום, זה בודד.‬
‫התקשיתי להתחבר לאחרים,‬
‫כי המוח שלי לוקח אותי למקומות‬ ‫שאף אחד לא חי בו.‬
‫אי אפשר פשוט לפתוח בשיחה עם אנשים‬
‫על כיס דאגלס בפארק הכלבים.‬
‫אנשים לא אוהבים את זה,‬ ‫וניסיתי יותר מפעם אחת.‬
‫אבל לא באתי לקבל רחמים,‬ ‫אלא להרוס את הביטחון שלכם.‬
‫כי ברור שמצאתי דרך לשתף את החשיבה שלי.‬
‫הלא כן?‬
‫תקראו לזה איך שאתם צריכים לקרוא לזה.‬
‫מונולוג. הרצאה.‬
‫תגידו "עגבנייה", אני אגיד "קטשופ, ‬ ‫כביש סואן". אסביר בשפה פשוטה.‬
‫המופע הזה הוא מילת יחס מטאפורית‬ ‫שמסבירה את מערכת היחסים‬
‫בין מה שחשבתם שחשבתם‬ ‫שראיתם אותי חושבת...‬
‫לבין מה שאני מסוגלת לחשוב.‬
‫כי אני אוהבת את דרך החשיבה שלי.‬
‫אם העולם צודק ואני צודקת בו,‬
‫אמצא את הרוכסן המוזר,‬ ‫והחשיבה שלי תתפשט.‬
‫יש יופי בדרך החשיבה שלי.‬
‫אני לא חושבת מחוץ לקופסה.‬
‫אבל מסתבר שאם אני מבקשת יפה,‬
‫כן, מותר לי "לאכול את הקופסה".‬
‫תראו.‬
‫במימון "מקדונלדס".‬
‫אתם רואים אותו?‬
‫איזה "קאנט".‬
‫זה ברנרדוס הקדוש.‬
‫זה ברנרדוס הקדוש, זו מריה הבתולה‬
‫זה ישו התינוק, וזה אריה זעיר.‬
‫אתם רואים את הפעולה המרכזית בציור?‬ ‫אתם רואים מה קורה? מריה הבתולה...‬
‫מתיזה חלב על הפרצוף המזוין שלו.‬
‫שלום לך. עכשיו...‬
‫היצור הזה אומר,‬ ‫"בדרך כלל אני הכי מוזר בתמונה.‬
‫אני אריה זעיר".‬
‫אבל לא, כי מריה הבתולה‬ ‫מתיזה חלב על הפרצוף המזוין שלו.‬
‫הציור מספר איך ברנרדוס‬ ‫הפך לברנרדוס הקדוש.‬
‫יום אחד הוא ברנרדוס הרגיל...‬
‫ואז היה לו חזון.‬
‫בחזון, מריה הבתולה הופיעה לפניו...‬
‫והתיזה חלב על הפרצוף המזוין שלו.‬
‫אני לא שופטת אותו, לכולנו יש חלומות.‬
‫קרה לכולנו שהתעוררנו ואמרנו,‬ ‫"לא ידעתי את זה על עצמי".‬
‫זה בסדר.‬
‫מוזר שהוא לא התעורר ואמר,‬ ‫"אכניס את זה לתיקייה הסודית".‬
‫לא, ממש לא. הוא התעורר ואמר,‬ ‫"כדאי שאספר לחבר'ה".‬
‫החבר'ה נפגשו ואמרו, "זה מדהים.‬
‫כדאי שנקרא לו 'קדוש'.‬
‫הוא קדוש, כי... מה? סליחה?‬
‫מה?‬
‫הוא קדוש, כי... מה? היה לו חלום רטוב?‬
‫ועכשיו הוא קדוש מזוין?‬
‫הוא היה עד לנס ההנקה, ועכשיו הוא קדוש?‬
‫הוא שם את עצמו במרכז, ועכשיו הוא..."‬
‫זה רף נמוך.‬
‫זו ההוכחה שגברים המציאו שמות לכל הדברים‬
‫וזייפו את המשחק המזוין.‬
‫זה לא מספיק. ‬
‫בואו נדבר על מריטוקרטיה. זו סנטה ססיליה.‬
‫היא למדה לנגן על צ'לו מזוין.‬
‫מה ברני עשה?‬
‫זה לא מספיק.‬
‫האין זה מוזר...‬
‫שהמציאו צ'לו, אבל לא מעמד לתווים?‬
‫למה הם עדיין מסתמכים על תינוקות עירומים?‬
‫זה הציור האהוב עלי.‬
‫זה "הדוכסית מאלבה"‬ ‫של האמן הספרדי הדגול, גויה.‬
‫אני אוהבת את זה,‬ ‫כי היא בוודאי שילמה הון על הדיוקן.‬
‫והיא שילמה הון,‬
‫רק כדי שתוכל לומר לאנשים במשך מאות שנים...‬
‫שיש לה נעליים.‬
‫"יש לי נעליים. יש לי נעליים, 'יואול'.‬ ‫יש לי נעליים".‬
‫זה מה שדמיינתי שהוויפט אמר בפארק הכלבים.‬
‫"יש לי נעליים".‬
‫נשים נדבקות לסלעים‬
‫זה התחביב השני של נשים בכל הזמנים.‬
‫בכל הזמנים.‬
‫זה מתחת לסלע... זה עשוי מסלע.‬
‫הן פשוט נתקעות... מה קורה כאן?‬
‫כאילו, מה?‬
‫אלו מים מלוחים בטירוף.‬
‫היא לא שוחה, היא סתם מחליקה על פני השטח‬ ‫על ה"פאני" שלה.‬
‫מה עושים עם הברכיים?‬
‫החתול חטף שבץ.‬
‫הוא אומר, "תודה לאל שאת עירומה,‬ ‫אני מצייר נוף".‬
‫זה תינוק גדול.‬
‫הוא עצום.‬
‫היא בטח פתחה את כיס דאגלס,‬ ‫כדי שיהיה לו מקום.‬
‫זו ונוס מווילנדורף.‬
‫היא הקדימה את אידאל היופי מיוון העתיקה.‬ ‫אתם יודעים ממתי זה?‬
‫בתקופה הפלאוליתית.‬
‫אני בפליאו, בני זונות.‬
‫אני בפליאו.‬
‫האיש הזה בסלית'רין.‬
‫האיש הזה בהפלפאף.‬
‫תראו, הוא רופא מפורסם.‬
‫"אני ד"ר פין ביסקוטי. יש לי שני כובעים".‬
‫זו קארן, חבר'ה. הנה היא. זו קאז.‬
‫הנה היא, ממלאת סל בחופנים. יפה לך, קאז.‬
‫עדיין בוסר.‬
‫זה שומר על הטריות.‬
‫למה ההחלטה הזו?‬
‫זו החלטה!‬
‫התינוק יכול להיות על הקופסה.‬
‫הוא יכול להיות לצד הקופסה.‬ ‫הוא יכול להיות פינגווין מזוין.‬
‫למה? זו החלטה.‬
‫זה גם הדיוקן הראשון של לואי סי.קיי.‬