Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Helló!
Ezt nézzétek!
Ez…
Ez egy kutya, ami teljes egészében zsírkrétából készült.
Nincs rá szükségem.
Én is a probléma része lettem.
Ez az én arany vécém.
Nem terveztem, hogy sikeres leszek Amerikában.
Ez nem volt rajta a listámon.
De aztán az történt, hogy írtam egy Nanette című műsort, ami…
Hát, akkor…
Ez egyértelmű, ugye?
Ezért vagytok itt.
Nem a korábbi munkáim miatt jöttetek, igaz?
Felmerül a kérdés: ha a Nanette miatt vagytok itt...
miért?
Félre ne értsetek, jó műsor volt! Szép munka.
Szeretem.
De elég sajátos műsor volt, sajátos stílusban,
és ha az hozott titeket ide… Mi a picsát vártok ettől a műsortól?
Mert ha még több traumát, akkor bocsi, de épp kifogytam belőle.
Ha tudtam volna, hogy a trauma ilyen népszerű stand-up téma lesz,
jobban beosztottam volna a dolgaimat.
Komolyan.
Karriert építhettem volna belőle.
Legalább egy trilógiát.
De ellőttem az összes trauma-puskaporomat, mint egy idióta,
most meg ez van.
Akartok még?
Csak kíváncsiságból, tapssal jelezzen,
aki nem látta a Nanette-et!
Még kevésbé értem, hogy ti mi a szart kerestek itt.
Örülök ám nektek!
Bevállaltátok, ez szép.
És nyugi, nincs semmi gond!
Ehhez a Nanette-et nem kellett látni.
Annyira nem vagyok biztos benne, de…
meglátjuk, mi lesz.
De a traumán kívül
nem tudnám megmondani, mit várnak az emberek ettől a műsortól.
De arra jutottam, hogy az lehetséges,
hogy elmondjam nektek, mi lesz.
És ez fog történni.
Így fogok megfelelni az elvárásaitoknak.
Módosítom őket.
Pontosan arra, amit kapni fogtok.
Aztán teljesítem őket, ti meg: „Jó a csaj!” Az vagyok, de csalok.
Ez fog történni, még a műsor előtt, oké?
Nagyon részletesen, lépésről lépésre elmesélem,
hogyan fog zajlani a műsor.
Az elvárások beállítása eltart egy darabig.
Húznom kellett magából a műsorból, hogy beleférjen, de…
szerintem megéri, tudjátok?
Az elvárásaitok teljesítése a feladatom.
És lássuk be: ez az én nehéz második albumom.
Egyben a tizedik, és egyeseknek az első.
Nagy ám a nyomás.
Na, állítsuk be az elvárásaitokat!
Amikor elkezdődik a műsor… Amikor igazából elkezdődik…
Ez nem az. Ne pánikoljatok!
Ha elkezdődik, megfigyelő poénokkal indítok.
Jó? Tudjátok: „Feltűnt már nektek… Azzal mi van?”
Ezzel a szarsággal. Ezzel kezdek. És figyi, nem túl jó,
hogy tökéletesen őszinte legyek, mert nem vagyok jó megfigyelő.
Az a jellemző rám, hogy kurvára felületes vagyok. Oké?
Előre szólok, a megfigyeléseim célpontjai az amerikaiak,
vagyis nagyjából rólatok.
Oké? Szóval…
És bocs, de ha amcsikon gúnyolódok, akkor még mindig a nagyobbat bántom.
Bár egyre kevésbé.
Bizony.
Tehát…
én csak addig ütöm a vasat, amíg meleg.
Mert oroszul nem tudok, úgyhogy muszáj…
nyomatni, amíg lehet. Ilyesmi.
Arról is előre szólok,
hogy amikor az amcsikat gúnyolom…
az fájni fog majd nektek,
mert belőletek fogok gúnyt űzni.
Erre számítanotok kell, oké?
Kőkeményen kimókázlak titeket, nálunk így mondják, bár titeket nem izgat.
És az lesz, hogy ültök majd, és így csináltok…
Csak nyugodtan!
Nem tagadom meg az érzéseiteket.
Érezzétek csak őket! Menjenek át rajtatok!
De azt javasolnám, határozottan, hogy ne adjátok át magatokat nekik.
Ne kerítsenek a hatalmukba, mert ez a műsor
voltaképpen egy romantikus vígjáték.
Ezért fontos, hogy a kezdet rázós legyen.
Hát ennyi… Ne éljétek bele magatokat!
Érezzetek, de ne túlságosan! Kövessetek! Bízzatok bennem!
Ne bízzatok bennem! Ne bízzatok abban az emberben!
Na mindegy…
Ez lesz, jó? Így fog kezdődni.
Megfigyelő poénokkal.
Ezután pedig el fogok mesélni egy történetet
egy különös esetről, ami egy kutyafuttatóban történt, nappal.
Nos, ez egy vicces történet.
És a történet során érinteni fogom, engedelmetekkel,
a műsor főbb témáit, úgyhogy figyeljetek oda!
És lesz benne bőven abból is,
amit én úgy hívok: gyengéd, baráti odaszurkálás a patriarchátusnak.
Ez is lesz benne.
Ezért nagyon fontos…
Nagyon fontos, hogy erre számítsatok, mert lesz,
és ha ez neked nem jön be…
távozz!
Elégszer figyelmeztettelek. Menj el szépen!
Tipli, mimózák! Kifelé! Ne is lássalak titeket!
A sztori után elmondok egy másik sztorit.
Jól nyomom, mi? Tudom. Klasszikus.
A második sztori témája egy általam kapott téves diagnózis,
amiért simán a nőgyűlöletet teszem majd felelőssé,
mert tényleg az.
Nos, ezután…
Ezután… Ez csak a tű.
Ha ez fáj, húzz el, amíg még tudsz menni! Nos…
Ennek a sztorinak a végén lesz egy kis „utálatcsalizás”.
Lépre csalom az utálóimat. Nagyon összetett dolog.
Úgy csinálom, hogy egyszerűen mondok valamit.
És kurvára nem törekszem rá, hogy vicces legyen.
Csak elmondom, és úgy hagyom.
Nem érdekel.
Határozottan javaslom, hogy ne…
Ne kapd be a csalit!
Ne kapd be! Nem neked való.
Rossz neked. Habzik majd a szád tőle.
Hagyd csak ott!
Aztán pedig az lesz, hogy átlépek a viccek szakaszába,
amiben viccek lesznek, oké?
Ezért hívom így. Egyik vicc jön a másik után.
Ez igazán… klasszikus.
Ha úgy alakul, hogy sértőnek találod,
amit a viccek szakaszában mondok, jusson eszedbe: ezek csak viccek!
Még ha olyanok is vesznek körül, akik nevetnek
valamin, ami szerinted kifogásolható…
emlékezz a komédia aranyszabályára: ha kisebbségben vagy, nem számítasz.
Ja. Ne engem hibáztass! Nem én írtam a szabályokat, hanem a férfiak.
Őket hibáztasd! Én azt teszem. Katartikus.
Nos…
megvagyunk.
A viccekkel fokozom a műsort,
hangnemben, tempóban, a patriarchátus szurkálásában.
Eddigre a tűből dárda lesz.
Igen. Aztán ezzel a dárdával
jól seggbe szúrom az utálóimat.
Biza. Jó gyorsan!
Nesze, egy új lyuk!
És úgy fogom csinálni, hogy pont azt teszem, amivel ők vádolnak:
kioktatással.
A műsor közepén lesz egy nagy lecke.
A csavar: vicces lesz.
Kurvára vicces, oké?
Az utálóim szerint pont az nem vagyok.
Ez kiakasztja majd őket. Talán meg is öli. Drukkolok!
Ekkor már eltűnődtök, joggal, hogy miért koncentrálok az utálóimra?
Miért teszem ezt? Ez önző dolog. Igen.
És igen, olvastam a Taylor Swift-összest.
Ismerem korunk nagy bölcsét.
Értem, hogy az utálók mindig utálnak, utálnak, utálnak.
Utálnak.
Utálnak, utálnak, utálnak, utálnak.
És nem téved. Ismétlik magukat.
Szóval miért nem…
Miért nem hallgatok rá és veszem lazán?
Miért nem teszem? Csak lazán, lazán, lazán…
Ez egy ok. Ez az egyik ok.
A másik ok az, hogy nem hiszem, hogy Tay Tay barátunk…
gyűlölet-bűncselekmény áldozata lett volna.
Én voltam.
Úgyhogy természetesen különbözően reagálunk a netes gyűlölködésre.
Nekem ez olyan, mint a nasi.
Ja, nyam-nyam! Ebben a testben meló van.
Imádom az utálatot.
Miután elbántam az utálóimmal,
a spiráljukba küldtem őket,
ezután drasztikusan sebességet váltok,
mégpedig azzal, hogy elmondom, hogy autista vagyok.
És úgy fogom elmondani, hogy meglepő bejelentésnek tűnjön.
De nagyon nem kéne, hogy meglepő legyen.
Épp most mondtam el. És…
És azért sem, mert a műsorban addig minden
figyelmeztető jelek sora arról, hogy autista vagyok.
Jancsi és Juliska kenyérmorzsáit kurvára elétek szórtam.
Úgy, ahogy vannak.
De mivel elrontottam a saját meglepetésem, ahhoz, hogy újra meglepő legyen,
színpadi és világítási trükkök kellenek,
hogy azt mondjátok: „Megdöbbentő!”
Rám irányítják a lámpákat, ezen a bárszéken fogok ülni,
és az lesz, hogy „Most pedig…”
És nem fog működni, mert kurvára nem vagytok idióták.
Ezután a rész után pedig
egy kicsit foglalkozom az oltásellenes mozgalommal.
Hallgassátok csak magatokat!
Ez… Nem szokatlan, amit csináltok.
Bejártam a világot ezzel a műsorral,
és jelenthetem, sehol, egyetlen közönség
sem tudta, hogy reagáljon kollektíven az egyszerű említésére…
az oltásellenes mozgalomnak.
Csak kimondom, hogy „oltásellenes”, az emberek meg: „Haha! Ne!”
Szóval jó móka lesz.
Az oltásellenes anyagom más hangvételű, mint a műsor többi része.
A végén majd azt mondjátok:
„Ezt már nagyon el akarta mondani.”
És ez igaz, tényleg. És el is fogom.
De mondom, mi van.
Mindenemet a viccekre…
tettem fel.
Mindenemet a viccekre…
Jó napot!
Mindene meta…
Meta-viccek. Ez egy szóvicc.
Ébresztő! Oké?
Ez egy szóviccekkel teli műsor. Sok szóviccre készüljetek!
És számítsatok egy Louis C.K.-poénra is!
Ezt hallgassátok!
Ő a stand-up oltásellenes mozgalma, ugye?
Egyetlen poénom van. Ez amúgy nem az volt. Ez még mindig a bevezetés.
Ez az egy poén… nagyon jó.
Csak egy kell. Jó poén.
Szabadnap volt, nem is írtam, lazultam, amikor jött.
Kurva jó poén.
Olyan jó, hogy a C.K.-poénom igazi mikrofonleejtős pillanat.
Le is fogom ejteni.
Mindegy, hogy reagáltok, leejtem…
a mikrofont.
De nem szó szerint,
mert nem tudjátok, de tudjátok,
hogy autista vagyok, és a hangos zajok felzaklatnak.
Úgyhogy inkább csak leteszem ezt a szart a földre.
Csak lerakom.
Ezzel veszíteni fog a mozdulat a színpadiasságából, kétségtelen,
de legyetek toleránsak!
Az az érdekes a Louis C.K.-poénban,
hogy nagyon későn jön majd.
Annyira, hogy addigra elfelejtitek, hogy szóltam róla előre,
ezzel egy extra réteg vidámságot adtam a nevetésetek tortájához.
Ja, mert amikor nevettek rajta… És fogtok. Nagyon jó.
Miközben nevettek,
eszetekbe jut majd, hogy szóltam róla előre,
és rájöttök: elfelejtettétek.
Ezért így nevettek majd.
Tehát most hozzáadtam egy harmadik réteget.
Mert amikor rájöttök, ez lesz: „Pontosan ezt mondta!”
Így nevettek…
Egyszer, kétszer, háromszor is megy ez egy hölgynek. Mi?
A jó kezekben, persze.
A jó kezekben. A kéz elég. Tudtátok? A legtöbb nő igen.
Nos…
Az oltásellenes rész után
megpróbálom megmutatni nektek, milyennek tapasztalom az autizmust.
Mesélni fogok a viszonyomról egy pingvinnel,
ami talán egy dobozban van, talán nem.
Nem ígérhetem, hogy akkor több értelme lesz.
Aztán egy újabb leckével zárom a műsort.
Mi? Még egy lecke? Ki gondolta?
Én. Most már ti is. Ez megy itt.
Elismerem, a műsor utolsó részében
sokkal rokonszenvesebb leszek, mint az elején.
Már-már imádni való.
Talán most azon tűnődtök,
miért nem a jobbik énemmel kezdek,
lehengerlő cukisággal? Miért nem?
Miért kezdem kicsit nehezen kedvelhetően?
Mert ez a műsor az autizmusról szól.
És az autisták ritkán keltenek jó benyomást elsőre.
És ezért az emberek többsége hajlamos leírni minket.
Szóval ez egy olyan műsor, amely jutalmazza a kitartó embereket.
Akiket a kellemetlenség dacára érdekel, mi van a spektrum túlfelén.
Nekik ez a műsor tényleg olyan, mint egy romantikus vígjáték.
Elméletileg, mert az elméletek szexik.
Nos, ennyi. Ez lesz a műsor.
Ez minden, amire számíthattok. Az elvárásokat beállítottam.
Úgyhogy most kezdődik a műsor.
Feltűnt már nektek…
hogy az amerikaiak…
nem hülyék?
Ezzel mi van?
Nem vagytok hülyék.
Nagyon csalódott voltam, amikor rájöttem.
Mert azt hitették el velem, méghozzá ti…
hogy buták vagytok, mint a föld.
Aztán találkoztam veletek, és nem is.
Mármint, a hülyekvóta megvan itt is, mint mindenhol, de ti nem…
Tudjátok, mik vagytok? Kulturálisan magabiztosak.
Jó nektek, én mondom.
Jó nektek. Tudjátok, kik voltak még azok?
Az ókori rómaiak.
És a dolgaik jól mentek egy darabig.
Ne akadj ki! Nincs baj.
Így tovább! Rendben vagy, Amerika. Tarts ki!
Kicsit akadj ki!
Szerintem a magabiztosságotoktól lesztek hülyék.
Türelem! Ne akadj ki!
Komolyan, mert a magabiztosságtól…
A magabiztosságtól lesztek hülyék,
és ez a magabiztos véleményem.
Mert annyira magabiztossá tesz titeket az amerikaiságotok,
hogy ragaszkodtok dolgokhoz, csak mert ami amcsi, az tuti jó, igaz?
Ragaszkodtok hozzá, mert amcsi,
még akkor is, ha az a dolog a hülyeség bizonyítéka.
Mondok egy példát. Egy elég.
Nos, mi is fosszilis üzemanyaggal…
Mi is fosszilis üzemanyaggal hajtjuk az autóinkat Ausztráliában.
Petróleummal. A „petróleum” nagyon sok szótagból áll.
Nem érünk rá. Sok a dolgunk. Nincs időnk szótagokra.
LOL. Tudjátok, itt tartunk.
Ezért bölcsen rövidítettük a petróleumot itt és ott is.
Ausztráliában „petrol” lett belőle.
Nem dicsekszem. Ez nem… Csak nem mondjuk végig a szót.
Csak ennyi történt. Így: „Petrol.”
Ti sokkal mélyebbre túrtatok a fantáziátokban
a petróleum rövidítéséhez…
mert ti úgy rövidítettétek, hogy „gáz”.
Na most, a petróleumban az az érdekes, hogy folyadék.
És a gázban az az érdekes, kurvára a lényegénél fogva…
hogy nem folyadék!
De ti inkább kifordítjátok önmagából a tudományt.
Fogalmam sincs, hogy tudtok így gondolkodni!
De nem változtok meg,
így vagytok vele: „Jó, mert mi, amcsik találtuk ki!”
De nem jó. Baromság!
Mikor elkezdtem itt turnézni, azt mondták, amerikanizáljam a nyelvezetem.
Erre azt válaszoltam:
„Menjetek a picsába! Az amerikanizálást nem is így írják, csírák!”
A kultúrák között az amerikai a heteró fehér férfi.
Csak az izgat titeket, ki mit hogy ejt.
Szarok rá! Nem hajtok fejet az önbizalmatok előtt.
Nem mondom, hogy „melegítő”.
Azt mondom majd, „mackó”, és ki fogjátok bírni.
Nem azt mondom, hogy a mackó értelmes. Kurvára semmi értelme.
De legalább mókásan hangzik.
„Mackót fogok húzni.”
„Haver, jó napod lesz. Cammogj egyet!”
De ti melegítőt vesztek fel.
„Ja, ezt hordom, hogy jól beleizzadjak.”
Keksz.
Keksz!
Szokj hozzá!
Később valakit kekszfaszúnak hívok majd, és amikor…
Mert érett vagyok.
És amikor…
azt mondom, „keksz”, arra gondolok, amit ti teasütinek hívtok.
És nem arra, amit ti keksznek hívtok, én meg zabos sütinek.
Az egy nagyon dühös süti.
Teljesen kivan.
De nem mondom, hogy „sütifaszú”.
Nem vagyok rá hajlandó, mert nem működik.
Ha valakit kekszfaszúnak hívsz, azt nem lehet kedvelni.
A „kekszfaszú” szó garantálja ezt.
Mintha mardekáros lenne.
Kekszfaszusz Piton.
Sütifaszú?
Az… a Hollóhát.
Senki sem tudja, mi van velük, de jónak tűnnek. Elvannak.
És úgy döntöttem, a dr. Keksz Fasutti…
az Hugrabug.
Az egyértelműen Hugrabug.
Dr. Keksz Fasutti.
És a Griffendélben nem is gondolkodtam, mert szarok rájuk.
Ők a Roxfort heteró fehér férfija.
„Na és Hermione?” Alighanem kirekesztő feminista. Kapja be!
Felfelé ütök.
Persze tettem nektek engedményeket. Nem vagyok szörnyeteg.
Például azt mondom, „Waldo”. Hol van Waldo?
Mindig is Wallyként ismertem, de nem olyan nehéz ez.
„Waldo.” Megtettem.
A trükk: ha megvan Waldo, Wallyt találtad meg.
Ugyanaz a csávó.
És boldogan átvettem csomó szavatokat.
Sok mindent bírok a nyelvedben, Amerika.
Például, „arugula.”
Igen, kérem.
Mi „borsmustárnak” hívjuk.
Takarodj, borsmustár! Arugulát akarok. Úgy hangzik, mint egy bohóc-autóduda.
Kérem! Arugula!
És az „aluminum”.
Igen. Ugyanaz a szavunk rá, de mi azt mondjuk: „alumínium”.
Miért hívnád „alumíniumnak”, ha flörtölhetsz is vele?
„Al-u-minum.”
„Hagyd abba, Amerika!”
És a „srácok”? Igen, kérem!
„Köszi, srácok, a srácokat!
Viszem a srácokat. Imádlak titeket, srácok!”
Mert a „srácok” a legjobb, legbefogadóbb
többes szám, második személyű névmás a világ angolul beszélő részén.
Köszönettel: a Dél. Micsoda szövetséges!
Még nem döntöttem a „trüsiről”.
Csak a szóról.
Mert itt a trüsi a feneked. A hátsód, az alfeled, a popód.
Ausztráliában a hölgyek elülső nyílására utal,
semlegesen fogalmazva. Ilyesmi.
Amikor először hallottam, hogy Amerikában mindenkinek van trüsije, mondtam: „Király.
Király!
Leszbosz szigetére megyek. Induljunk hát!”
Ez csak egy vicc. Nem tartozik ide. Biztos kiszökött a vicc szekcióból. Bocsi.
Igazából régóta tudok erről a trüsi dologról.
Sosem feledem a napot,
amikor rájöttem: a trüsi mást jelent itt, mint otthon.
Suliban voltam, könyvet olvastam. Amcsi könyv volt. Eredeti nyelven.
Mindig jó volt a nyelvérzékem.
Csak egy random gyerekkönyv volt négy kölyök kalandjairól,
és az egyik kaland…
Ezek a gyerekek lecsúsztak egy dombról.
A trüsijükön.
És elveszítettem egy délutánt.
Ráment egy délutánom arra, hogy ezt megpróbáljam elképzelni,
mert egy dombon nem így csúszunk le!
Ha így mész le egy dombon, az nem a te döntésed. Megbotlottál!
És mi az esélye annak, hogy négy gyerek egyszerre botlik meg,
és ezt a mesélő meg sem említi?
Egy kurva szóval se?
Miért döntenél úgy, hogy így mész le?
Nem aerodinamikus,
és mindegy, minek vallod magad, ez érzékeny rész.
És hogy csúszol? Fejjel előre? Lábbal előre?
Egyik sem aerodinamikus. És mi a szart csinálsz a térdeddel?
El kéne mondanom, mit jelent, hogy „Douglas”.
Mert nagyon mást jelent itt, mind odahaza.
Ausztráliában a Douglas szlengszó a kenguru méhére.
Kurvára nem.
Miért lenne erre szlengszavunk?
A kurva életbe már!
Még az ausztrálok sem ennyire ausztrálok. Ne már!
Ez csak a kutyám neve. A kutyámról neveztem el a műsort.
Douglas a neve.
Fura, hogy ezt tapsoljátok meg, de király.
„Szép volt. A kutyádról nevezted el a műsort…
Már nem is vagy olyan fura.”
Douglas az első kutyám.
Felnőttként. Gyerekkoromban sok kutyám volt.
A család átment rajtuk néha. Forgalmas úton laktunk.
Oké, ez a szitu. Nézzétek, ez csak…
mutatja, milyen idő és hely volt. Figyi…
Douglas jól van. Már nem lakok forgalmas úton.
Jól bánok a fiúval. Kutyafuttatóba hordom.
És aki rendszeresen jár kutyafuttatóba,
tudja, hogy sosem kerül sor jó beszélgetésekre…
kutyafuttatóban.
Az ott egy csevejfesztivál,
és az nem a természetes élőhelyem.
Még nem tudjátok, miért, de tudjátok.
Mesélek nektek
egy szörnyű beszélgetésről, amit egy kutyafuttatóban éltem át.
Odajött hozzám egy pasas.
Kutyával volt. Nem csak úgy ólálkodott. Okkal jött.
Ezt el kell mondanom. Nem lényeges, csak tudjatok róla.
A kutyáján cipő volt.
És a kutyája nem akart cipőt hordani.
Ezt csinálta…
És angol agár volt, azok akkor is remegnek, ha jó nekik.
Nem tudjuk, miért. Fáznak? Idegesek?
De egyszerűen… sok volt.
A sztoriban nem fontos, de a látóteremben volt,
úgyhogy tudjatok róla.
Extra stressz.
Nos, a barátom így szólított meg.
Nem találkoztunk még. Így szólított meg: „Tudtad…
hogy kevesebb izom kell a mosolygáshoz, mint a homlokráncoláshoz?”
A nézőtéren ülő férfiak ezt mondják:
„Ez egy elszigetelt eset volt.”
A nők pedig ezt mondják: „Jaj, baszki, ne már!”
A nem binárisok meg: „Ez neked nehéz nap? Tényleg?”
A beszélgetésindító dumák közt ez kurva szarnak számít.
Gyakorlatilag azt mondja: „Rossz az arcod. Megváltoztatod?”
De komolyan.
És még ha jóhiszemű is lettem volna,
és elhittem volna, hogy leginkább az energiafogyasztás miatt aggódott…
Hogy csak nézett engem, gondolván: „Bárcsak tudná!
A legjobb életet élné.
Sokkal többet kihozna a napjából, ha tudná.”
Ha el is hittem volna: nem mosolyogtam, és a homlokom sem ráncoltam.
Semleges volt az arcom, amihez kurvára nem kell egy izom sem.
Tudom, hogy a semleges arcom nem valami derűs.
Mintha leszúrtak volna egy krumplit egy kanállal fejjel lefelé. Komolyan, így…
Semmi izommunka.
Semleges. Flegma picsa arcom van. Így hívják.
Így nevezi a köznyelv. Flegma picsa arc.
Csak nőknek van ilyen arcuk.
A férfiaknak fontos gondolataik vannak, amiket tilos megzavarni.
Komolyan, még senki sem ment oda egy idegen férfihoz
ezzel: „Fel a fejjel, szívem! Nem lesz baj.” Nem!
Ez szar beszélgetésindító volt.
Tudjátok, hogy reagáltam?
Ráncolni kezdtem a homlokom.
Olyan izmokat használtam, amiket nem is akartam, egészen addig.
De ő azt hitte, jól ment a dolog, így szintet lépett a csevejben,
így: „Hogy hívják a kutyádat?”
Klasszikus. És én azt válaszoltam, hogy „Doug”.
Mert rájöttem, csak akkor „Douglas”, ha bajban van.
Mikor azt mondtam, „Doug”, a férfi reakciója kissé sok volt.
Mondtam, „Doug”, ő meg…
„Ez jó!”
Én meg azt mondtam…
„Nem az.”
Nem tudom, miért. A homlokráncolás utóhatása lehetett.
Azt mondtam: „Nem jó név.”
Erre ő: „De az.”
Úgyhogy azt mondtam: „Nem az.”
Tehát… Ez volt a szitu:
Vitatkoztam egy idegennel a kutyafuttatóban
arról, hogy jó-e a kutyám neve,
és nem azon az oldalon álltam, amit feltételeznétek.
És az ő kutyáján cipő volt!
Fontosabb lett volna erről beszélni!
Ehelyett ez ment: „Rossz név.” „Jó név.”
Végül azt mondta: „Nézd!
Jó név, mert Doug…
A kutya csontot dug el.
Doug.”
Ez rendkívül megalázó pillanat volt profi komikusként:
a saját poénomat, amire nem is gondoltam, elmagyarázták nekem.
Mintha elfelejtettem volna. Mintha nem tűnt volna fel.
Egy éve megvolt Doug. Kurvára nem esett le, hogy a neve szóvicc.
Megalázott.
Azt tettem hát, amit az észszerű, érett emberek.
Hazudtam. Azt mondtam: „Nem.
A neve Douglas.
És a Douglas-üregről neveztem el, csak hogy tudd.”
Erre ő: „Mi az a Douglas-üreg?”
És ez jogos kérdés,
mert a Douglas-üreg egy homályos dolog.
Úgyhogy elmagyaráztam.
Azt mondtam: „A Douglas-üreg egy hely, amelynek létezése lehetséges,
és a végbél…
és a méh között helyezkedik el a női szaporítószervi környezetben.”
A kutyafuttatóban!
És a csávó nem is pislogott.
Egyszerűen lefagyott. És elkezdte ráncolni a homlokát.
És hirtelen nagyon erőlködött.
Én pedig az arcára kiülő félelemmel vegyes undort félreértettem,
és őszinte kíváncsiságként értelmeztem.
Azt gondoltam: „Többet akar tudni.”
El is magyaráztam: „Ez nem elöl és nem hátul van.
Pont középen van.
Trüsisemleges területen van. Trüsi-Svájcnak fogjuk nevezni.
És nincs saját bejárata” - mondtam, mintha ettől jobb lett volna.
„Így, nem tudsz…
simán hozzáférni.
Bár, ha a hüvelykujjad a fenékbe dugod, a mutatóujjad pedig a vaginába…
és tapsolsz…
az a rész ott bent…
az a Douglas-üreged. Ott bent.”
A kutyafuttatóban!
Mert ez nem konkrét dolog.
Kúszótér vészhelyzetekre. A legjobban…
A legjobban így tudom elmagyarázni.
Van egy bőröndöd, és ki akarod nyitni.
A cipzárt teljesen széthúzod rajta,
de amikor kinyitnád, nem nyílik ki,
mert az nem a rendes cipzár volt.
A vicces cipzárt használtad, ami ugyan körbemegy a bőröndön,
de kurvára nem nyílik. Szívat.
És mikor kinyitnád a bőröndöt, így csinál…
Nem nyitottad ki a bőröndöt.
Viszont csináltál benne némi extra helyet,
és nem látod, és nem férsz hozzá.
De tudod, hogy ott van.
Ez a Douglas-üreg.
Köszönöm! El vagyok ragadtatva.
Örülök, hogy élveztétek a magyarázatom a Douglas-üregről,
mert a barátom a kutyafuttatóban nem élvezte.
Nem tudok túllépni azon, hogy van bennem valami,
a testem igen konkrét részén…
amit Douglas-üregnek hívnak!
Kurvára fura, talán nincs is rendben.
De arra is emlékeztet, hogy a világunkban
mindent a férfiak neveznek el.
Mindent.
És ezt egy férfiről nevezték el. Dr. James Douglasről,
aki egy 18. századi skót férfi bába volt.
De kínosak együtt ezek a demográfiai tényezők!
Tényleg, ne ezt tedd ki a a LinkedInen! Hiba lenne.
Dr. James Douglasről kapta a nevét, mert ő találta meg először.
Micsoda nap! Micsoda napja lehetett!
Épp turkált egy női holttestben. Turka! Akkor más hobbik voltak.
Megtalálta a vicces cipzárját,
aztán meglátta ott, üresen, névtelenül.
Akkor dr. James Douglas azt gondolta: „Ez az.
Az esély, hogy hagyjak magam után valamit.”
Komolyan, még mindig elképedek azon,
milyen kevés kell, hogy egy férfi neve fennmaradjon.
Talált egy „nem valamit”, és azt mondta, stipi-stopi.
Nagyon más lenne a világ,
ha a nők részt vettek volna a dolgok elnevezésében.
Őszintén, szerintetek golyóitok lennének,
ha a nőket is megkérdezték volna?
Nem! Mert a következő van.
A nők a heréitekre nem sportként vagy játékként gondolnak.
Ti szerettek játszani velük. Ez csakis a ti mulatságotok.
Klassz történet.
De mi lenne, ha így neveztük volna el: „Karen marka”?
Az hogy tetszene, faszikáim?
Egy öregasszony egész kibaszott nap markolászná az ágyékotokat.
Az hogy tetszene?
Nagyon sajnálom. Nem vagyok szakértő. Mi ez?
Sajnálom.
Szerintem a képzeletemben Karen egy marionettbábú. Csak…
„Milyen golyók…?”
Orvoshoz kellett mennem… Ez még régebben történt.
Mert gondok voltak a Douglasem tájával, nagyon tágan fogalmazva.
És a rendes dokim szabin volt, így a helyetteséhez mentem.
A helyettes doki nem olyan volt, akit én választottam volna.
Nem passzoltunk. Az elejétől nem jöttünk ki.
Egy kibaszottul arrogáns seggfej volt.
Ő is képzett orvos volt ám. Igen, teljes mértékben.
De ebben a Venn-diagramban sok a metszet.
Dr. Kekszfaszúnak fogjuk hívni.
Na tessék!
Nos, dr. Kekszfaszú úgy döntött, vizsgálatok nélkül,
hogy a megoldás a Douglas-bajomra…
ha elkezdek tablettát szedni.
Tablettát. Ezt is a férfiak nevezték el.
„A tabletta.” Kurvára semmitmondó, nem?
„Doktor úr, a legtöbb dolog, amit felír, tabletta.”
Ő meg: „Igen, de ez 'a' tabletta.”
Mintha lenne egy óriási tabletta a főtéren,
amiből csipegetünk: „Hétfő van.”
„Mire jó?” „Boszorkányság. Csitt! Legyen tabletta!”
Mondtam dr. Kekszfaszúnak: „Nem akarom szedni.
Szedtem már a tablettát, és öngyilkos gondolataim voltak tőle.”
Azt hittétek, nincs több traumám.
Dr. Kekszfaszú nem örült, hogy ezt kitettem az asztalra.
Az asztal a konzultáció a testemről.
Ilyen volt: „Nem, köszönöm.”
És tudjátok, mit csinált? Elcsitított.
Azt mondta: „Jobban teszi, ha hallgat rám.”
Az első veszekedésünk volt.
És azt tettem, amit minden konfliktusnál.
Poénkodtam. Ez volt a poén.
Azt mondtam: „És ha a tablettázás helyett kivetetném a méhemet?”
Ja, ti értitek. Nem tudom, ő miért nem értette.
Ez a poén igazi klasszikus.
Nem tudok…
olyan szitut, amiben ne lenne poén.
Melyik bolygón dönthetnék a saját testemről?
Nem ezen.
Úgyhogy nyilván poén.
És a vicces szavak miatt is egyértelmű lehetett volna.
Nem szakszavakat használtam.
Nem „hiszterektómiát” mondtam.
Azt mondtam: „Kapjuk ki az egész hóbelevancot!”
Ha nem derült volna ki, hogy viccelek, hozzátettem:
„Úgyis hallom, divat a lomtalanítás, doktor úr.
És ezt Marie Kondo is kidobná.”
Köszönöm! Örülök.
Örülök, hogy tetszett a poén.
Mert dr. Kekszfaszúnak nem.
Ő nem látta viccesnek.
Én pedig őt emberségesnek.
És a dolgok innentől eldurvultak, és elkezdett kiabálni velem.
És amikor szitokáradatot zúdított rám, amitől elsírtam magam,
dr. Kekszfaszú bizonyítéknak látta a kiakadásom…
hogy helyes volt a diagnózisa.
Nyilván hormonbajom volt.
Tipikus megfutamodás, Kekszfaszú.
Baszki! Férfiak dumálnak a nők hormonjairól.
Mindig ez volt a férfiak első számú hobbija.
Egy férfi utalhat egy nő hormonjaira,
amikor csak olyat mond vagy tesz, amire a férfi nem számított.
Ennyi.
Így: „Ezt nem vártam,
tehát nyilván csak káoszt akartál teremteni magadban,
hogy egy picsa lehess.”
Úgy dumálnak a nők hormonjairól a férfiak, mintha nekik nem lennének.
Ez a rész csesz fel.
Mert fiúk, van egy hírem: nektek is vannak hormonjaitok!
És néha ingerlékenyek vagytok.
Ja, bizony.
Néha Karen kicsit megszorítja nektek…
és kiakadtok.
Jogos, ti is emberek vagytok. A legjobbakkal is megesik.
Magam is szívesen majszolok étcsokit teliholdkor.
Boszorkányság!
De sosem ütöttem bele ajtóba.
Mindenkinek vannak dolgai.
Őszintén, szerintetek mit jelent, hogy „a fiúk már csak ilyenek”…
ha a férfiak olyan jól semlegesítik a hormonjaikat?
Nem az a praktikus alibi a nemi erőszakra,
aminek olyan sokan szeretnék.
Tudod, mit jelent: „a fiúk ilyenek”? Nem készítjük fel őket a való világra.
Azt jelenti, hogy tudjuk.
Tudjuk: ki vannak szolgáltatva a hormonoknak.
Csak kulturálisan képtelenek vagyunk felelőssé tenni őket a tetteikért,
ezért a nőket vonjuk felelősségre.
Ne csináljátok!
Csali, kibaszott idióták! Csali! Hagyjátok ott!
Nem nektek szól.
Ez nem tüntetés.
Bassza meg!
Ilyenkor mindig körbe kell járnom a csalit.
Nekem nem kell hormon, hogy észszerűtlen legyek.
Szeretném, ha tudnák a férfiak.
Nem kell… Lehetek észszerűtlen, csak mert azt akarom.
Van sok úgynevezett „gömbhal pillanatom”. Oké?
Ismeritek a gömbhalat? Ha megijed, így csinál: „Ez megoldás.”
Nem az.
Ez történik. Megtelek tehetetlen dühvel,
és semmit sem tudok tenni azzal, ami feldühített, mert…
„Ha megeszel, rábaszol, amúgy csak itt vagyok.”
És csak az apróságoktól válok gömbhallá.
Nem az összkép. Kis dolgok, mint a paleo diéta.
Meg se említsd nekem azt a szarságot!
Mert a reakcióm kezelhetetlen.
Aránytalan.
Valaki ártatlanul azt mondja: „Paleózok.” Én meg: „Tényleg?
Először is, nem érdekel. Kettő, büdös a szád.
Egyél már valami rostot, a kurva életbe!
Három, nem tudjuk, mit ettek.
Fogalmunk sincs, mit evett igazából a paleolit kor embere!
De az holtbiztos, hogy nem karfiolpopcornt, te pöcs!”
És, tudjátok, nem számít, hol tartok a menstruációs ciklusomban.
Ugyanaz a düh.
A Hol van Waldo? is ilyen.
Baszódjon meg!
Mert miért van Waldo? Miért?
Miért vesztegettünk el annyi órát
gyermekek nemzedékeinek életéből ennek a pöcsnek a keresésére?
Mert egyre csak nézed, és a nézés erőfeszítés.
Fontos neked, aggódni is kezdesz. „Remélem, jól van.”
Aztán megtalálod, és sosincs semmi baja. Soha!
Mindig csak nyaral, és elég jól mulat.
Baszódj meg, Waldo!
Magát kéne keresnie neki is, mint nekünk!
Komolyan.
Ha van gyerekkönyves illusztrációja a fehér férfiak kiváltságainak,
ez a csávó az.
Mert ő egy férfi, aki nem tesz semmit.
Nem hajlandó segíteni magán,
mégis elvárja, hogy a Földön mindenkit
érdekeljen, hogy ő hol van, állandóan!
Cseréld már le azt a kurva ronda pulcsid, haver!
Őszintén szólva, ez ingadozik, a holdtól és az árapálytól függően.
De végső soron micsoda pazarlása ez az érzelmi erőforrásaimnak!
Elpazarlom őket a Tini Nindzsa Teknőcökre is.
Nagy probléma.
Donatello. Elmondom, miért.
Nos, ha nem tudnátok, a Tini Nindzsa Teknőcök egy utcai banda,
és furamód nem ez a gondom.
Ez egy képregényes, tévés, filmes franchise,
és a célközönsége leginkább a fiatal fiúk.
Nos, a Tini Nindzsa Teknőcöknek van nevük.
Michelangelo, Leonardo, Raffaello és Donatello.
Reneszánsz művészekről nevezték el őket.
Semmi sem olyan freskós, mint egy nuncsaku. Igazam van?
Nincs igazam.
Nos, a reneszánsz érdekessége,
hogy amit általában annak mondunk,
az az olasz reneszánsz csúcsa, ami nagyon rövid volt.
Húsz év, és vége.
1500-tól 1520-ig tartott. Ennyi.
Michelangelo, Leonardo, Raffaello művészetének csúcsa volt ez a 20 év.
Donatello? Ó, nem.
Ó, nem. Halott volt.
Meghalt 1465-ben.
Nem illik az utcai bandájukba!
Meghalt!
Tudjátok, ki illene abba a bandába?
Tiziano. Az lenne korrekt, ha Tiziano lenne ott!
Tudjátok, miért nincs benne Tiziano abban az utcai bandában?
Mert a tévéműsor célközönsége
nem tudta volna nem „Ciciánóként” kezelni, a kibaszott hormonjaik miatt!
Nem készítjük fel a fiainkat a való világra.
Vagy a történelemre, amit ők írtak. Fura.
És ezek teknősök!
Nem teknőcök!
Teknősök!
A teknősök mennek. A teknőcök úsznak.
Nos, azt értem…
Értem, hogy mutánsok. Felfogtam.
De nuncsakut használnak.
Ez azt jelenti, hogy kell, hogy legyen némi földi ügyességi rutinjuk,
és ez nem elég!
Nem készítjük fel a fiainkat a való világra.
A Galápagos-szigetekre mennek? Rábasztak.
A legutóbbi gömbhal pillanatom…
beszélgetéskor jött egy pasival,
aki arról győzködött, hogy a golf nem sport…
mert nem helyezi nyomás alá a szív- és érrendszert.
Ugye, mennyire nem érdekes ez?
Mindegy, hogyan tálalod a témát. Uncsi.
Ráadásul nem hagyta abba.
Azt mondta: „Ha részt veszel valamiben,
és nem okoz szív- és érrendszeri nyomást,
akkor nem sportolsz.
Csupán játszol.”
És ettől a beszélgetéstől olyan kurva dühös lettem,
hogy sportnak éreztem.
Remélem, senki sem gondolja itt: „Végre!
Valaki megvédi a golf becsületét.”
Itt nem ez történik.
Igazából remélem, a golf szomorú.
Remélem, a golf épp picsog,
mert kurvára utálom a golfot, a lehető legtöbb észszerű dühömmel.
Micsoda hatalmas föld-, idő- és vízpazarlás!
A kurva életbe!
Komolyan.
Azok a családos férfiak, akik golfoznak,
puncik.
Nincs időtök erre, fiúk. Családotok van.
Nincs hat órátok egy parkban a spanokkal,
míg asszonyaitok fizetetlen munkát végeznek!
Nőjetek fel!
Tényleg a férfiak neveztek el mindent.
Mi a legnagyobb sértés?
Punci.
Ez utalás a női nemi szervre, és ezt nem tűröm.
Csak komolyan használom ezt a szót.
Úgy, mint a legnagyobb sértést,
de nem kötöm sem a magam biológiájához, sem máséhoz.
Tudjátok, mit képzelek el, amikor kimondom a szót?
Egy konkrét golfost.
Egy gazdag, fehér tuskót khaki nadrágban és egy kesztyűben.
Micsoda punci!
Komolyan, nem lehet véletlen, hogy lyukra játszanak.
Ugyan már!
Tudjátok, a legutóbbi műsorom, a Nanette sok embert tett gömbhallá.
Ilyenkor tudod: jól csináltad. Embereket mondtam, de csak férfiakat.
Hashtag „nem minden férfi”. Oké?
Persze, hogy nem minden férfi.
Sosem minden férfi az.
Általában csak azok, akik ezt a hashtaget használják.
Ők azok.
Tudjátok, az „én” nevű férfiak.
Ők azok, akik mindenáron elmondanák nekem, hogy a Nanette nem komédia.
„Mert nem nevettem rajta végig.”
Először is, jó.
Ha azon a műsoron végig nevettél, mi a fasz bajod van?
Másodszor, igen, magam zártam el a nevetéscsapot.
Így döntöttem. Vállalom.
Nem ez volt a felénél: „Baszki, nincs több poén.
Szomorú sztori lesz.”
Mindenkinél jobban tudom, hogy a Nanette nem volt komédia.
De idióta sem vagyok.
Azt akartam, hogy széles közönsége legyen, és ha ehhez át kellett vernem embereket…
azzal, hogy vígjátéknak hívom…
az gyakorlatilag egy poén.
De meg kell mondjam…
Meg kell mondjam, egy rossz vicc annyi férfiből váltott ki zsigeri dühöt,
meglep, hogy senki sem vádolt azzal: sportot írtam.
Nézzétek! Először is, ez nem zavar. Oké?
Ez nem zavar. Nézzétek!
Még mindig nálam van a miki. Nem félek.
Be is jön az utálat.
A halálos fenyegetésektől eltekintve jó. Nyam!
Oké? De az van, hogy valahányszor gömbhal leszek…
mindig azt feltételezem,
hogy leginkább velem van probléma, oké?
Ha ilyen vagyok… Az nem jó kiindulópont egy párbeszédhez.
Sosem írtam levelet Donatellónak vagy Waldónak.
Értelmetlen. Emez halott, amaz sosincs otthon.
Mégis, egyszerűen…
Eszembe sem jut.
De a mai napig küldenek férfiak privát Twitter-üziket,
hogy közöljék, csupa nagybetűvel, hogy sosem hallottak rólam.
Ez egy talány.
Honnan tudják?
Nem tudom átélni a megaláztatást, amit annyira éreztetni akarnak velem,
mert nem tudok nem aggódni értük.
Mert kemény életük van.
Ha az új dolgok fájdalmasak…
úgy nehéz tanulni.
Milyen lehetett nekik így az iskola?
Hosszú osztás.
„Nem hallottam róla, bazmeg!”
Megvádoltak, hogy mindenféle aljas dolgot csináltam komédia helyett.
Valóban. Például egy monológot.
Micsoda szörnyeteg! Már ha igaz.
Magasztos TED előadás volt.
Egynőszemélyes show.
Egy lecke. Egy kurva lecke.
Elhiszitek ezt? Van pofája. Lecke.
A Nanette kurvára nem volt lecke. Monológ sem volt.
Nem egy bárszéken ültem, mint bamba marha a rivaldafényben.
Kurvára nem monológ volt.
És magasztos TED előadás? Miért kéne magasztalni őket?
Rendben vannak.
És egynőszemélyes show?
Nem mondod, Sherlock!
És kurvára nem volt lecke!
Leckét akarsz? Adok én neked leckét, baszki!
Ez egy lecke!
Nos, van némi vita arról…
mikor is kezdődött a reneszánsz csúcskorszaka.
Egyesek szerint 1490-ben,
míg mások szerint 1500-ban.
Akárhogy is, Donatello kurvára halott volt.
A 16. században Karennek nagyon-nagyon hideg kezei voltak.
Dörgöld meg, Kaz, gyerünk!
Nos, ez itt Raffaello Athéni iskolája.
Raffaello itt kedvesen lefestette az összes férfit,
akik az összes dolgot elnevezték.
Nos…
szigorúan véve, ők nem Raffaello kortársai,
habár olyannak festette őket.
De ők alapvetően ókori görögök,
és mire Raffaello ezt festette, minden görög halott volt.
Nem minden görög. Bocs.
Még ma is sok görög él és virul a világban.
Üdv nektek!
Nem, csak az ókori görögök. Ők mind halottak.
Forgalmas úton laktak. Az ókori rómaiak építették.
Na, kik vannak itt? Itt van Pitagorasz.
Épp elnevezi az összes háromszöget!
Átfogdossa őket.
Itt van Szókratész.
Kicsit elesett. Tipikus Szókratész.
Jól agyal, szarul jár. Kelj fel, haver! Arugula!
Mit csináltak a nők,
míg a férfiak az igen fontos elnevezést művelték?
A kutatásaim szerint
a nők általában hármasával álldogáltak, meztelenül…
várva, hogy a férfiak elnevezzenek mindent.
Ezt látjátok a központi figurán.
Azt kérdezi: „Mi van a kezedben, Karen?”
„Csak pár cucc.”
A nők csak dolgokat fogtak, reménykedve, hogy nem mérgezők.
Várták, hogy a férfiak elnevezzék a dolgokat.
Ez az ágyak elnevezése előtti kép.
Láthatjátok az ágyazni próbáló nőket,
csak úgy összevissza rádobták a lepedőt a fára.
Ezzel: „Nem is tudom. Építsünk egy erődöt!
Csini erőd lesz.
Hurrá, kész van az erőd!”
A meztelen tánc hármasával az erdőben
minden idők nőinek első számú hobbija.
Hát nem imádjuk?
Van ennél biztonságosabb dolog? Imádjuk.
Ez talán úgy néz ki, mint egy laza mulatozás az erdőben
egy ünnepnapon, semmi dráma.
De felhívnám a figyelmetek erre a csoportra.
Ez túl szoros ahhoz, hogy csak szórakozás legyen.
Feszültségre utal.
Mi történt? Valaki a paleót említette?
Nem.
Az történt, hogy ez a központi alak rájött,
hogy ez a kelmedarab,
potenciális erőd, ha úgy tetszik…
annyira bevág már a seggébe…
Annyira bevág a seggébe, hogy mindkét trüsit fedi.
Őt pedig ez feldúlta.
Nos, ezen a ponton érdemes rámutatni, hogy ez nem egy fotó.
Ez nem egy véletlenszerű fotó…
ami egy szerencsétlen pillanatban készült. Kínos.
Nem, ez egy festmény.
Vagyis ez…
egy tudatos döntés!
Ez egy döntés, amit egy férfi hozott, és amire időt szánt.
Autista vagyok.
Ez egy apró monológ.
Nagyon későn diagnosztizáltak. Csak négy éve.
Négy éve diagnosztizálták.
De először én diagnosztizáltam magamat,
amivel nagyon jó odamenni egy szakemberhez.
Imádják.
Azt mondják: „Meséljen még arról, mit gondol!”
De csak azért jutott egyáltalán eszembe az öndiagnózis,
mert az emberek folyton mondogatták.
Általában műsor után.
Odajöttek hozzám: „Szerintem autista vagy.”
Igazság szerint mindenki, aki valaha ezt tette,
szerintem maga is érintett.
Mert mi így viselkedünk.
Nagyjából így: „Tudok valamit, amit te láthatóan nem.”
Ha készen állsz erre az infóra, ha nem, elmondom,
mert a tudás hatalom, a tudatlanság zárka, az érzések kezelhetők. Szép napot!
Nem értettem eléggé az autizmust,
hogy megértsem, autista lehetek.
Mert amit a többség autizmusnak tart,
az csak a sokat matekozó fiatal fiúkat érinti.
És rám a mai napig nem igaz egyik sem.
Jöttek: „Szerintem autista vagy.” Én: „Miért lennék?”
Mármint, persze, gyerekként beoltottak, de amúgy…
Na tessék!
Öveket bekötni!
Az autizmussal kapcsolatos mérgező mítoszok közt ez a csúcs.
Leginkább azért, mert tudjuk…
hogy az oltás nem okoz autizmust.
Tudjátok, mi okozza?
Nem. Kurvára nem.
És ha…
Ha komolyan azt hiszitek, hogy tudjátok,
akkor a magabiztosságotok hülyévé tesz titeket.
Tudom, nem tudok olyat mondani, amitől egy oltásellenes meggondolná magát.
Tudom, mert a zárt elmék nem így működnek.
Nem működnek.
Az üzlet zárva tart. Oké?
Egy zárt elme megnyitásához benne kell lenni.
Tudom, nem győzhetek meg egy oltásellenest.
De akkor is megpróbálom.
Az elméletem, hogy ha megvádolom őket, hogy zárt az elméjük,
reagálni fognak: „Nem is!” Én pedig bejutok.
És itt is vannak oltásellenesek. Naná.
Nem kell megmutatni magatokat. Ne! Itt most nem ez történik.
Kevesebben vagytok.
Tudom, szerettek statisztikát manipulálni, de ez sok lenne nektek is.
És…
És vannak itt oltásellenesek, ne higgyétek, hogy nincsenek,
mert a közönségem a gazdag, fehér, kiváltságos nők,
és ebben a Venn-diagramban sok a metszet.
De ha oltásellenes vagy,
garantáltan nem fog tetszeni a következő rész.
De ha eddig végig nevettél a műsoron, és most hirtelen abbahagyod,
mindenki tudni fogja.
Szóval, ha nem akarod, hogy ez történjen…
csak csináld ezt!
Nem fogod élvezni. Csak csináld ezt!
Jól van, oltásellenesek. Tegyünk úgy, mintha igazatok lenne!
Nincs.
Úgy tenni, az nem tudomány, de…
Tegyünk úgy, mintha igazatok lenne! Az oltások autizmust okoznak.
Nem okoznak.
És akkor?
Mert autizmusban érintett személyként
elmondom nektek:
én szívesen vállalom a többiekért.
És nem azt mondom, hogy az autizmus könnyű.
Nem az. Nehéz.
Nem fogom tagadni, nem is tudom.
De bármilyen nehéz is így élni, élni jó,
és különösen jó egy gyermekbénulás nélküli világban élni!
A gyermekbénulás rossz!
És ez egy tény! Nem egy érzés!
És inkább vagyok autista, mint hogy szociopata legyek, mint ti.
Megmagyarázom.
Ha őszintén azt gondolod, hogy a te egyetlen gyereked
fontosabb, mint az összes többi gyerek együttvéve…
nem vagy csapatjátékos.
Ha nem vagy csapatjátékos, mi a faszért van egyáltalán gyereked?
Nevelgess egy kavicsot, és töröld a kurva blogodat!
Ez kikívánkozott.
Tudom, hogy amint ezt streamelni kezdik, ez a kis rész…
rám szabadít majd egy egész világnyi gyűlöletkampányt az oltásellenesektől.
Mert ne higgyük, hogy nincsenek összehangolva!
Nem találomra csinálják. Ez szekta.
És csak…
Csak egy teremnyi embernek mondom ezt el egyszerre,
és máris szivárog a gyűlölet,
ami célzott és mérgező.
De nem zavar. Nyugi! Nekem ez nasi.
Igazán… Semmi gond.
Rájöttetek, miért csinálom? Miért nasizok gyűlöletet? Megvan?
Így alakítom ki az immunitást. Ez a mikroadagolás.
Bizony. A gyűlöletetek a vakcinám.
Mit tehetnétek? Már autista vagyok.
Az enyémet magasan funkcionáló autizmusnak hívják,
ami szörnyű név,
mert azt a benyomást kelti, hogy magasan funkcionálok.
Pedig nem.
Hogy értsétek, milyen a spektrumon lenni,
alapvetően olyan érzés, mint józannak lenni csupa részeg között.
Vagy fordítva.
Mindenki olyan hullámhosszon van, amire te nem tudsz ráállni.
Hogy szemléltessem…
Ez a nő…
a spektrumon van. Ez…
történik velem egész kibaszott életemben.
Komolyan. „Temetés volt ugyanitt, ugyanekkor a múlt héten.
Miért nem szóltak nekem?
Miért csókolóznak? Nem tetszik a hang.”
Engem sosem tájékoztatnak. Soha. Mindig lemaradok róla.
Emlékszem, a tanár kedvencéből
a tanárra mért sorscsapás lettem egyetlen tanóra alatt.
És amíg nem diagnosztizáltak, sosem értettem, mi történt.
Az óra az elöljárószavakról szólt, úgyhogy öveket bekötni ehhez a sztorihoz!
Kedvelem a tanárom. Jó tanár volt.
Tetszett, ahogy magyarázott, de nem értettük egymást.
Így kezdte az órát: „Képzeljetek el egy dobozt!”
És ez ment. Volt rá tehetségem. Képi gondolkodó. Jó doboz.
Háromdimenziós, semmi extra, de megvan.
Aztán azt mondta: „Az elöljárószó
az a szó, ami leírja a dobozhoz való viszonyodat.”
És a gondolkodásom ekkor esett szét,
mert azt gondoltam: „Rokoni viszonyban vagyok egy dobozzal?”
Aztán azt mondta: „Nos, lehetsz a doboz mögött.
Tudja valaki, mi itt az elöljárószó?”
Nem tudták, de nekem volt egy kérdésem.
Azt kérdeztem: „Dobozból vagyok?”
Mondom, hogyan gondolkodtam.
Gondoltam, ha a doboz a rokonom, közös a DNS-ünk, és értelmesebbnek tűnt,
hogy én vagyok dobozból, mint hogy a doboz belőlem.
De a tanárom nem ismerte a fejemben cikázó pazar gondolatokat.
Így kissé meglepődött, és azt mondta: „Nem vagy dobozból, Hannah.
Meglep, hogy ezt meg kellett kérdezned.
Oké, akkor lehetsz a doboz előtt.
Tudja valaki, mi az elöljárószó?”
Nem tudták. De nekem volt még egy kérdésem.
Azt kérdeztem: „Van a doboznak neve?”
Azt gondoltam, ha megvan a név, rájöhetek, milyen rokonságban állunk.
Talán unokatestvériben.
És azt mondta: „Nem, ez egy doboz.
A dobozoknak nincs nevük, Hannah.
Milyen dobozt ismersz, aminek van neve?”
Erre elkezdtem sorolni a gabonapelyheket.
Erre ő: „Jól van, oké.
Lehetsz a doboz mellett. Tudja valaki, mi az elöljárószó?”
Nem tudták. De volt még egy kérdésem.
Nem emlékszem a mögöttes gondolatra,
csak arra, hogy amikor feltettem, mindenki nevetett,
és fogalmam sem volt, miért.
De emlékszem, hogy nagyon jó érzés volt.
Ez volt a kérdés.
Azt kérdeztem: „Megehetem a dobozt?”
Persze, mindenki nevetett, kivéve engem és a tanárt.
Visszatekintve nem tudom, ő mi a faszért nem.
Ez egy klasszikus poén volt.
Egy ifjú leszbikus megkérdezte, ehet-e dobozt.
Ő nem gondolta viccesnek. Így szólt: „Jó, oké!
Nyugalom! Oké, talán rossz úton járunk.
Akkor képzeljünk el mást, ami kapcsolatban van a dobozzal!
Oké? Mondjuk egy pingvint?
A pingvin benne lehet a dobozban.
Tudja valaki, mi itt az elöljárószó?”
Nem tudták, de volt pár kurva kérdésem a pingvinről.
Azt kérdeztem: „Miből van a pingvin?”
És ez a kérdés törte meg a tanáromat.
Ezt onnan tudtam, hogy a tanár, aki sosem káromkodott, durván káromkodott.
Megkérdeztem: „Miből van a pingvin?”
Ő meg: „A pingvin? Hát…
Kibaszott pingvinből van!”
És hát válasznak ez…
Hát, ez kikezdhetetlen.
Ez egy lenyűgöző válasz.
Nem mondhatsz neki ellent logikailag. Ez egy jó válasz.
Én ekkor gondoltam: „Talán rossz úton járok.”
Más kérdéseim is voltak,
de úgy voltam: „Nem most kéne. Dühösnek tűnik.”
Ezért azt gondoltam: „Kicsit várok.”
Ezt gondoltam, és hiba volt.
Meg kellett volna kérdeznem, amíg benne voltunk…
vagy egyáltalán nem.
Mert a lehető legrosszabbat tettem.
Megvártam, hogy biztonságban érezze magát.
Aztán megkérdeztem.
De annyit vártam, hogy nem is azon az órán.
Aznap, sokkal később, néma olvasás közben.
Olyan sokat vártam, hogy már nem is kérdés volt.
Inkább elmélet, ami rontott rajta.
Azt kérdeztem: „Mi lenne, ha…
a pingvin megenné a dobozt?
Nem mondhatnánk akkor, hogy a pingvin kicsit dobozból van?”
Erre ő: „Kifelé!”
És ez volt az első, de nem az utolsó eset, hogy kiküldtek számomra érthetetlen okból.
Mert az a helyzet, hogy őszintén lekötött az óra.
Nagyon érdekelt, mi az az elöljárószó.
Nem így voltam: „Elöljárószavak? Kurvára nem hallottam róluk!”
De a tanárnő később azt mondta: „Szándékosan tompa voltál.”
Én meg: „Dehát nem vagyok szög!”
Aznap nem tanultam meg, mi az az elöljárószó.
Most már tudom. Túl vagyok rajta.
És tudom, ha a pingvin megenné a dobozt…
a pingvin a doboz körül lenne.
Amikor hivatalosan is diagnosztizálták az autizmusom, az nagyon jó nap volt.
Mert úgy éreztem, megkaptam a kulcsokat önmagam városához.
Mert értelmet nyert
sok dolog, amik addig zavarba ejtettek.
Miért van, hogy intelligens vagyok, de nem tudom jelét adni.
Miért nem tudok űrlapot kitölteni. Miért…
Miért éreztem egész életemben mélységesen elszigeteltnek magam,
holott nagyon a csapat tagja akartam lenni.
És ez komoly dolog, ha a spektrumon vagy. Magánnyal jár.
Nehezen kapcsolódok másokhoz,
mert az agyam olyan helyekre visz, ahol senki más nem él.
És nem kezdhetsz el csak úgy beszélni a Douglas-üregről a kutyafuttatóban.
Az emberek nem szeretik. És többször is próbáltam.
De nem a szánalmatok kell. A magabiztosságotok megzavarása a cél.
Mert megtaláltam a módját, hogy megosszam a gondolataim.
Nem igaz?
Hívhatjátok ezt kurvára akárminek, aminek csak akarjátok.
Monológnak. Leckének.
Ti: „paradicsom”, én: „Ketchup, forgalmas út.” Leegyszerűsítem.
Ez a műsor egy metaforikus elöljárószó, ami megmagyarázza a viszonyt
aközött, amit gondoltok, hogy gondolok…
és amit valójában gondolni tudok.
Mert szeretem a gondolkodásomat.
Ha a világnak igaza van, és benne nekem is,
lesz vicces cipzárom, tágul a gondolkodásom.
Szépség van a gondolkodásomban.
Csak a dobozban tudok gondolkozni.
De, mint kiderült, ha szépen kérem,
nem baj, ha szűk dolgokban gondolkozom.
Nézzétek csak!
A McDonald's támogatásával.
Látjátok őt?
Micsoda punci!
Nos, ez itt Szent Bernát.
Ez Szent Bernát, ez Szűz Mária,
ez a kisded Jézus, és ez egy kis oroszlán.
Látjátok a fő cselekményt a képen? Látjátok, mi történik?
A Szűz Mária…
anyatejet fej a kibaszott arcára.
Adjisten!
Ő azt mondja: „Én szoktam a legfurább dolog lenni egy képen.
Kis oroszlán vagyok.”
De itt nem ő az, mert Szűz Mária anyatejet fej a kibaszott arcára.
A kép azt meséli el, Bernát hogy lett Szent Bernát.
A jó öreg Bernát volt.
Aztán látomása lett.
Ebben a látomásban megjelent neki Szűz Mária…
és anyatejet fejt a kibaszott arcára.
Nem ítélem el a csávót. Mind álmodunk furát.
Mind álmodunk olyat, hogy így ébredünk: „Ezt nem tudtam magamról.”
Nincs ezzel gond.
De az fura, hogy nem úgy ébredt: „Ezt a 'titkos' aktába teszem.”
Nem, nem ezt tette.
Felébredt, és azt mondta: „Elmondom a fiúknak.”
Aztán a fiúk összegyűltek, és azt mondták: „Ez elképesztő. Hívjuk szentnek!”
Most már szent, mert… Mi? Hogy?
Mi van?
Ő egy szent, mert volt egy erotikus álma?
És már egy kibaszott szent?
Tanúja volt az anyatejfejés csodájának, és most már szent?
Úgy intézte, hogy róla szóljon, és már egy kiba…
Alacsonyan van a léc.
Ez bizonyítja, hogy a férfiak neveztek el mindent,
és csaltak a kibaszott játékban.
Ez nem elég.
Ez aztán a meritokrácia!
Nos, ez itt Szent Cecília.
Meg kellett tanulnia a kibaszott csellón játszani!
Mit tett Berni?
Ez nem elég!
Nem fura, hogy a csellót már feltalálták,
de a kottatartót nem?
Miért használnak még mindig kis, meztelen babákat?
Ez a kedvenc képem.
Az Alba hercegnő a nagy spanyol művésztől, Goyától.
Imádom, mert a nő szép pénzt fizetett a portréért,
és azért fizetett szép pénzt,
csak hogy közölhesse az emberekkel a következő évszázadokban…
hogy cipő van rajta.
„Cipő van rajtam! Srácok, cipő van rajtam!”
Ezt mondhatta az agár a kutyafuttatóban.
„Cipő van rajtam!”
A sziklákhoz tapadó nők
a második számú hobbija volt a hölgyeknek mindig is.
Mindig is.
Ez alatta van… Ez kőből van.
Folyton odatapadnak. Nézzétek, itt mi történik?
Így… Csak… Mi van?
Ez egy sós víztömeg.
Nem úszik. Csak korcsolyázik a felszínen, a trüsijén.
Mit művelsz a térdeddel?
A macskának sztrókja volt.
A csávó így szólt: „De jó, hogy pucér vagy! Tájképet festek.”
Ez egy nagy baba.
Igazi dagadék.
Az anyjának meg kellett húznia a kioldót a Douglas-üregen.
Ez a Willendorfi Vénusz.
Az ókori görög szépségideál előttről. Tudjátok, mikor faragták?
A paleolit korban.
Paleózok, köcsögök!
Paleózok.
Ez a férfi a Mardekárban van.
Ez a férfi a Hugrabugban van.
Nézzétek, a famoso doktor!
„Dr. Keksz Fasutti vagyok. Két kalapot hordok.”
Ő itt Karen, emberek! Itt van. Íme Kaz!
Ott szedegeti a kosárba a markolni valót. Jó neked, Kaz.
Még a tőkén vannak.
Tovább maradnak frissek.
Miért döntött így?
Ez egy döntés!
A baba lehetne a dobozon is.
Lehetne a doboz mellett. Lehetne egy kibaszott pingvin!
Miért? Ez egy döntés!
Ez egyúttal Louis C.K. első ismert portréja.
A feliratot fordította: Durucz Dávid