Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Takk.
Tusen takk.
Hallo!
Se på denne!
Se på denne.
Det...
Det er en hund laget av intet annet enn fargestifter.
Jeg trenger ikke det.
Jeg har blitt en del av problemet.
Det er gulltoalettet mitt.
Jeg hadde ingen planer om å slå an i USA.
Det sto ikke på agendaen.
Så skrev jeg en stand-up som heter Nanette, og...
Da så!
Det var tydelig, eller hva? Det er derfor dere er her.
Dere er ikke her på grunn av de tidligere tingene mine.
Da må jeg spørre: om dere kom på grunn av Nanette...
Hvorfor?
Ikke misforstå, det var en god stand-up. Godt laget.
Jeg likte den.
Men det var et spesielt show med en spesiell smak,
og om det er det var det som trakk dere... Hva forventer dere i dag?
For hvis dere vil ha mer traumer, så er jeg helt tom.
Hadde jeg visst hvor populært traumer skulle bli i stand-up-sammenheng,
så ville jeg fordelt det litt bedre.
Helt ærlig.
Jeg kunne bygget en hel karriere.
En trilogi, minst.
Men jeg la alle traume-eggene mine i én kurv, som en idiot,
og nå står vi her.
Vil dere ha mer?
Av ren nysgjerrighet, hvem her har ikke sett Nanette? Gi applaus.
Jeg skjønner enda mindre hvorfor dere er her.
Velkommen, altså! Fint å prøve noe nytt.
Og ikke vær redd, du trenger ikke ha sett Nanette for å se dette.
Jeg er ikke så selvsikker, men…
Vi får bare se.
Men annet enn traumer, så aner jeg ikke hva folk forventer av dette showet.
Men det som er en mulighet, er at jeg bare forteller dere det.
Og det skal jeg gjøre.
Slik skal jeg møte forventningene deres.
Ved å justere dem for dere.
Så de er akkurat hva dere får.
Jeg innfrir forventningene deres. Jeg er god, men jeg jukser.
Det skal jeg altså gjøre før vi begynner.
Jeg skal gi dere en detaljert beskrivelse
av hvordan showet vil utvikle seg.
Og dette kommer til å vare en stund.
Jeg har måttet kutte opp showet for å få plass, men...
Jeg tror det er verdt det. Det er jobben min å møte forventningene deres.
Og dette er mitt vanskelige andre album.
Det er også mitt tiende og noens første. Presset er høyt.
Så la oss sette forventningene.
Når showet begynner... Når selve showet begynner...
Dette er ikke showet. Ikke vær redd.
Når det begynner, starter jeg med observasjonskomedie.
"Har dere lagt merke til... Hva er greia med...?"
Den skiten. Jeg begynner med det. Ikke veldig bra.
For jeg skal være ærlig... Jeg er ikke veldig observant.
Vanligvis er jeg vag som faen. Ikke sant?
Men det kan jeg si: observasjonene mine handler om amerikanere,
altså dere, generelt sett.
Ikke sant? Så…
Å gjøre narr av amerikanere er fremdeles å sparke oppover.
Selv om vinduet holder på å lukkes.
Det gjør det.
Så...
Jeg bruker bare det jeg har.
For jeg snakker ikke russisk, så jeg må bare...
...få det inn mens jeg kan.
Og jeg advarer dere, i den delen der jeg gjør narr av amerikanere...
...så vil dere føle dere krenket, for jeg kommer til å gjøre narr av dere.
Bare vit at det kommer.
Jeg kommer til å drite dere ut, som vi sier hjemme.
Og dere vil sitte der, og bare...
Og greit nok. Jeg vil ikke fornekte følelsene dine.
Bare føl dem. La dem strømme gjennom deg.
Men jeg foreslår at du ikke investerer i de følelsene.
Ikke la dem få overtaket på deg, for dette showet er en romantisk komedie.
Så det er viktig at vi får en litt nølende start.
Det er alt... Ikke invester.
Føl, men ikke invester.
Bare stol på meg.
Ikke stol på meg. Ikke stol på den personen.
Men uansett…
Det begynner med den delen. Litt observasjonskomedie.
Deretter skal jeg fortelle dere en historie
om en merkverdig hendelse som fant sted i hundeparken på dagtid.
Det er en artig historie.
Og gjennom den historien vil jeg berøre
de fleste hovedtemaene i showet, så følg med.
Den vil også inkludere en god dose
av det jeg kaller forsiktige og vennlige stikk mot patriarkatet.
Det er med.
Så det er veldig viktig...
Det er viktig at du forventer det, for det kommer,
og hvis du ikke liker sånt...
Dra.
Jeg har gitt deg mange advarsler. Bare gå.
Av sted med deg, vesle blomst.
Etter den historien skal jeg fortelle en annen. "Hva?" Jeg vet det. Klassisk.
Den andre historien handler om en feildiagnose jeg fikk,
og jeg legger skylden på misogyni, fordi det er sant.
Etter…
Etter det... Det er bare nålen. Hvis det gjør vondt, gå din vei mens du ennå kan.
På slutten skal jeg gjøre litt av det jeg kaller "hat-åte".
Jeg legger ut åte til haterne. Det er en kompleks idé.
Det gjør jeg på den måten at jeg sier en ting.
Og jeg kommer ikke til å gjøre det morsomt.
Jeg sier det og lar det ligge.
Jeg bryr meg ikke. Jeg vil på det sterkeste anbefale at du ikke…
At du ikke tar åtet.
Ikke ta det. Det er ikke til deg. Det er dårlig for deg. Du vil fråde.
Bare la det ligge.
Deretter går jeg videre til vitsedelen, som er, nemlig, vitser.
Derfor heter det vitsedelen. Det er vits etter vits.
Det er.... Klassisk.
Hvis du blir fornærmet
av noe jeg sier i vitsedelen, så husk, det er bare vitser.
Selv om du er omringet av folk som ler
av noe du synes er forkastelig...
Bare husk komediens gylne regel: er du i mindretall, er du ubetydelig.
Ikke klandre meg Jeg skrev ikke reglene.
Menn skrev dem. Skyld på dem. Det gjør jeg.
Så...
Der er vi.
Vitsedelen øker tempoet, i takt og tone, og mine stikk til patriarkatet.
Innen det tidspunktet har nålen blitt en lanse.
Jepp. Og så, med nevnte lanse
skal jeg fullstendig legge haterne mine flate.
Jepp. Fortere enn svint.
Splitter nytt.
Og det gjør jeg ved å gjøre akkurat det haterne beskylder meg for,
nemlig å forelese dere. En forelesning midt i showet.
Og vrien? Det er morsomt.
Det er jævlig morsomt! Akkurat det haterne mine sier jeg ikke er.
Det vil snu verden deres på hodet. Kanskje drepe dem. Vi håper.
Nå lurer du sikkert på hvorfor jeg fokuserer på haterne mine?
Hvorfor gjøre det? Det er selvforherligende. Ja.
Og ja, jeg har lest alt av Taylor Swift.
Jeg kjenner vår tids store viskvinne.
Jeg forstår at hatere alltid kommer til å hate.
Hate.
Hate, hate, hate, hate, hate, hate.
Og hun tar ikke feil. De gjentar seg selv. Så hvorfor...
Hvorfor ikke gjøre som henne og riste det av meg? Bare rist, rist, rist…
Det er én grunn.
Den andre er at jeg ikke er overbevist om at vår venn Tay Tay...
...har opplevd en faktisk hatforbrytelse.
Det har jeg.
Derfor er selvsagt vår reaksjon på netthat forskjellig.
Selv koser jeg meg med det.
Nan. Denne kroppen skjer ikke av seg selv. Jeg er en ekte hat-slikkmunn.
Etter at jeg har tatt meg av haterne, sendt dem ned spiralen sin,
så skifter jeg gir på en dramatisk måte
ved å fortelle dere at jeg er autist.
Jeg sier det så det høres ut som en stor avsløring.
Men det burde ikke komme som en overraskelse.
Jeg har akkurat sagt det. Og...
Og alt i showet fram til det punktet
fungerer som en rekke tegn på at jeg har autisme.
Jeg har faenmeg etterlatt flere spor enn Hans og Grete.
Alt er der.
Men fordi jeg ødela overraskelsen,
for å kunne avsløre det på nytt,
må jeg lene meg på scene- og lystriks for å presentere det som en stor avsløring.
Lysene vil fokusere på meg, jeg sitter på denne krakken,
jeg sier "Ok, så..."
Men det vil ikke funke, for dere er ikke idioter.
Og så, etter den delen,
skal jeg snakke litt om vaksinemotstandsbevegelsen.
Hør på dere selv.
Dette er... Du er ikke uvanlig.
Jeg har turnert i hele verden,
og intet publikum noe sted
har visst hvordan de skulle reagere...
...på vaksinemotstand.
Du trenger bare si "vaksinemotstander", og folk bare: "Haha, nei!"
Det blir gøy.
Vaksinemotstandermaterialet mitt er annerledes enn resten av showet.
På slutten vil du sitte der og si:
"Hun trengte bare å få det ut."
Ja, det gjør jeg, og det skal jeg.
Men her er greia. Jeg har aldri møtt en vits...
...som jeg ikke ønsket å kalle tilbake.
Jeg har aldri møtt en vits.... God dag.
Jeg har aldri "meta"...
Meta-vits! Det var et ordspill.
"Catchup!" Ikke sant?
Dette showet har mange ordspill. Forvent ordspill.
Du må også forvente én Louis CK-vits.
Hør på det.
Han er som komediens vaksinemotstander.
Jeg har kun én vits. Og ikke denne.
Vi har ikke startet, dette er introen. Én vits, veldig bra.
Jeg trenger bare én. En god vits.
Jeg skrev den, la ned pennen og tok dagen fri.
Jævla god vits.
Louis CK-vitsen min er så solid, den er en sikker suksess.
Jeg vil slippe mikrofonen. Samme hvordan dere reagerer...
Så slipper jeg den. Bortsett fra at jeg ikke gjør det,
for jeg har autisme og blir stresset av høye lyder.
Så det jeg gjør i stedet, er å plassere jævelen på gulvet.
Det vil absolutt fjerne noe av dramaet, men la oss ikke diskriminere.
Det interessante med Louis CK-vitsen er at den kommer sent i showet.
Dere vil ha glemt at jeg sa at det kommer en Louis CK-vits,
noe som betyr at jeg har lagt til litt ekstra humring til latterkaken deres.
For når dere ler av den... Dere vil le.
Mens dere ler, vil dere plutselig huske at jeg sa at det kom en Louis CK-vits
Så dere vil le som dette.
Det betyr at jeg har lagt til et tredje lag!
For når du innser det, tenker du: "Det var det hun sa!"
Så du ler…
For "once, twice, three times a lady" kan gjøre det.
I de rette hender, selvsagt. Og du trenger bare hender.
Hvem skulle tro det? De fleste kvinner.
Etter vaksinemotstandermaterialet skal jeg snakke om min opplevelse av autisme.
Da vil jeg fortelle en historie om mitt forhold til en pingvin
som er eller ikke er, inni en eske.
Jeg kan ikke love at det gir mening.
Så avslutter jeg med enda en forelesning. "Hva? Enda en?"
Jeg visste det. Nå vet dere det også.
Jeg skal innrømme at i den siste delen av showet
er jeg mye mer likandes enn i den første.
På grensen til yndig.
Nå lurer du sikkert på hvorfor jeg ikke begynner med min beste side.
Yndigkanonen på full guffe. Hvorfor ikke?
Hvorfor begynne usympatisk?
Fordi dette er et show om autisme.
Og folk med autisme gjør sjelden et godt førsteinntrykk.
De fleste pleier å avskrive oss på grunn av det.
Så dette showet belønner folk som holder ut.
Som trosser ubehaget for å se hva mer vi har å by på.
For dem fungerer dette showet som en romantisk komedie.
Teoretisk sett, fordi teorier er sexy.
Det er alt. Det er showet.
Det er alt du kan forvente. Forventningene er satt.
Showet begynner nå.
Har dere lagt merke til...
...at amerikanere...
...ikke er dumme?
Hva er greia med det?
Dere er ikke dumme.
Jeg ble kjempeskuffet da jeg oppdaget det.
For dere hadde forledet meg til å tro...
...at dere er dumme som murstein.
Og så møter jeg dere, og så er dere ikke det.
Dere har kvoten deres, slik vi alle har, men dere er ikke...
Vet du hva dere er? Dere er kulturelt selvsikre.
Fint for dere. Vet dere hvem andre som hadde den egenskapen?
Antikkens romere.
Og det gikk bra for dem, en stund.
Ikke invester. Det går bra.
Hold ut. Det går fint, USA.
Invester litt.
Det er nok selvtilliten deres som gjør dere dumme.
La meg snakke. Ikke invester. Ja, for selvtillit…
Selvtillit gjør deg dum, det er jeg ganske sikker på.
Dere føler dere så sikre på den amerikanske identiteten deres
at dere holder fast ved ting fordi det er amerikansk og må være rett.
Dere holder fast ved det amerikanske, selv når det er bevis på dumhet.
Jeg skal gi et eksempel.
Vi kjører på fossilt drivstoff.
Vi bruker samme fossile drivstoff på bilene i Australia.
Vi bruker petroleum. "Petroleum" har mange stavelser.
Vi har ikke tid til sånt. Vi har mye å gjøre.
LOL. Det er hit vi har kommet.
Så vi har kortet ned "petroleum" her og der.
I Australia har vi forkortet det til "petrol".
Jeg skryter ikke. Vi bare slutter å snakke.
Det er alt vi gjorde. "Petrol..."
Dere gravde dypere ned i kreativitetshatten
da dere forkortet "petroleum".
Dere forkortet det til "gas".
Det interessante med petroleum er at det er en væske.
Og det interessante med "gas", bare ved selve definisjonen...
...er at det ikke er en væske!
Men dere vil heller gasslyse vitenskapen. Hvordan funker hodene deres?!
Men dere nekter å endre det, for dere kom på det, og dere er amerikanere!
Men det er ikke riktig. Det er dumt!
Da jeg begynte å turnere her, sa de at jeg burde amerikanisere språket mitt.
Til det svarte jeg:
"Dra til helvete. 'Amerikanisere' staves ikke med Z, idioter."
Amerikanere er som kulturenes hvite, heterofile mann.
Dere sier "To-may-to".
Faen heller! Jeg bøyer meg ikke for selvtilliten din.
Jeg nekter å si "genser".
Jeg sier "jumper", du får bare takle det.
Jeg sier ikke at "jumper" gir mening. Ikke i det hele tatt.
Men det høres morsomt ut.
"La meg ta på en 'jumper'." "Ha en fin dag, kompis!"
Dere tar på dere en 'sweater'.
"Ja, denne bruker jeg for å suge opp svetten min."
"Biscuit."
Bare godta det.
Jeg kaller noen en "pikk-biscuit" senere, og når... Fordi jeg er moden. Og når...
Med "biscuit" mener jeg det dere kaller "cookie".
Det dere kaller "biscuit", kaller jeg "slyngel-scones".
En scones uten manerer.
Den er tøylesløs.
Men jeg sier ikke "pikk-cookie".
Nei. Jeg nekter, for det vil ikke fungere.
Når du kaller noen en "pikk-biscuit" betyr det at du ikke vil like dem.
Høres ut som om de er i Smygard.
"Pikk-biscuit."
"Pikk-cookie"?
Det er Ravnklo.
Ingen vet helt hva de driver med, men de virker ålreite.
Og jeg har bestemt at dr. Pikk Biscotti…
Håsblås.
Definitivt Håsblås.
Dr. Pikk Biscotti.
Og jeg har ikke tenkt på Griffing, til helvete med dem.
De er Galvorts hvite, heterofile mann.
"Hva med Hermine?" "Hun er sikkert en 'terf'. Faen ta henne."
Sparker oppover.
Jeg har kommet med noen innrømmelser. Jeg er ikke noe monster. Jeg sier "Waldo".
Jeg har alltid kjent ham som Wally, men det er ikke så vanskelig. Waldo.
Trikset er det samme. Finner du Waldo, finner du Wally. Samme fyr.
Jeg låner gladelig mange av ordene deres.
Det er mye ved språket deres jeg liker, USA. Som "arugula".
Ja, takk.
Vi kaller det "rocket".
Dra til helvete, "rocket". Jeg vil ha "arugula". Høres ut som et klovnehorn.
"Og aluminum".
Ja. Vi har samme ord, men vi sier "Alu-min-ium".
Hvorfor si "aluminium" når du kan flørte det?
"Al-u-minum."
"Gi deg, USA."
Og "Y'all"? Ja, vær så snill!
Takk "y'all" for "y'all".
Jeg tar "y'all". Jeg elsker "y'all".
For "y'all" er det beste, mest inkluderende
andrepersons flertallspronomenet i det engelske språk.
Takk, sør! Litt av en alliert.
Jeg er usikker på "fanny".
Bare ordet.
Her er "fanny" rumpa di. Bakenden, baksiden, baken.
I Australia betyr "fanny" kvinnefronten, for å bruke inkluderende språk.
Da jeg hørte at alle i USA har en "fanny", tenkte jeg: "Kult!
Veldig kult.
Jeg skal til Lesbos-øya. Hypp!"
Det var bare en spøk. Den hører ikke til. Må ha sneket seg ut av vitsedelen.
Jeg har visst om "fanny"-ulikheten lenge.
Jeg glemmer aldri dagen jeg oppdaget at "fanny" betyr noe annet her.
Jeg var på skolen og leste en amerikansk bok. Uoversatt.
Jeg har alltid hatt en gave for språk.
Det var bare en tilfeldig barnebok om fire barn på eventyr,
og som en del av det... De fire barna akte ned en skråning.
På sine "fannies".
Og jeg mistet en ettermiddag.
Jeg mistet en ettermiddag på å prøve å forstå det konseptet,
for det er ikke sånn man aker ned ned en bakke!
Om du aker ned en bakke sånn, så er det ikke med vilje. Du snublet.
Og hva er oddsen for at fire barn snubler synkront...
...og fortelleren ikke engang nevner det? Ikke faen!
Så hvorfor ake ned på den måten? Det er ikke aerodynamisk,
og samme hvordan du identifiserer deg, så au!
Hvilken vei? Hodet først? Føttene først?
Ingen av delene er aerodynamisk. Og hva faen gjør du med knærne?
Jeg burde nok fortelle dere hva "Douglas" betyr.
For det betyr noe helt annet her enn hjemme.
I Australia er "Douglas" slang for livmoren til en kenguru.
Det er det for faen ikke.
Hvorfor skulle vi ha slang for det?
Faen heller!
Ikke engang australiere er så australske. Ærlig talt.
Hunden min het det. Jeg oppkalte showet etter hunden min.
Han heter Douglas.
Rart at dere klapper for det, men greit.
"Du oppkalte hunden din og showet etter...
Du er ikke så rar lenger."
Douglas er min første hund.
Som voksen. Jeg hadde mange i oppveksten.
Familien hadde mange. Vi bodde ved en trafikkert vei.
Greit, det er der dere er. Det bare...
...maler et bilde av tid og sted.
Douglas har det bra. Jeg bor landlig til.
Jeg tar godt vare på ham. Vi drar til hundeparken.
Og alle som drar til en hundepark jevnlig, vet
at det aldri har funnet sted en god samtale i en hundepark.
De er tørrpratens festivaler,
og det er ikke mitt naturlige miljø.
Dere vet ikke hvorfor, men dere vet.
Jeg skal fortelle om en forferdelig samtale jeg hadde i hundeparken.
En fyr kommer bort til meg. Han hadde hund, han var ikke en ekling.
Det har ingenting å si for historien, men jeg må si det:
Hunden hans hadde sko på.
Og hunden hans likte ikke å ha sko på.
Den gjorde det der...
Og det var en whippet-sak, og de skjelver alltid.
Hvorfor? Er de kalde? Er de nervøse?
Det var bare... Det var mye.
Det er uviktig, men det var mye som skjedde,
så jeg vil bare si det.
Det var et stress-element.
Og dette var min venns isbryter:
Vi hadde aldri møttes før, og han sa: "Visste du…
...at det krever mindre muskler å smile enn å rynke pannen?"
Mannfolka i publikum tenker nå:
"Det var en enkelthendelse."
Mens kvinnene tenker: "Men for faen, da..."
Og ikke-binære tenker: "Var det en tøff dag for deg?"
Som isbryter fungerer den jævlig dårlig.
Det han sier, er: "Ansiktet ditt er feil. Fiks det."
Ærlig talt.
Og selv hvis jeg lot tvilen komme ham til gode,
og virkelig trodde at energibruk var det som opptok ham...
At han så på meg og tenkte: "Om hun bare visste.
Tenk så mye hun kunne fått ut av livet om hun visste det."
Saken er at jeg verken smilte eller rynket på pannen.
Ansiktet mitt var nøytralt, noe som ikke krever en jævla muskel.
Og jeg vet at mitt nøytrale ansikt ikke er veldig muntert.
Jeg ser ut som om noen stakk en potet med en skje opp ned.
Ingen muskler.
Nøytral. Jeg har det som kalles "resting bitch face".
På folkemunne kalt "resting bitch face". Kun kvinner har dette.
Menn har veldig viktige tanker du helst ikke bør forstyrre.
Ærlig talt, ingen har noensinne gått bort til en fremmed mann
og sagt: "Opp med haka, kjære." Nei!
Det var en elendig isbryter.
Vet dere hva jeg svarte?
Jeg rynket på pannen.
Jeg begynte å bruke muskler jeg egentlig ikke hadde tenkt til å bruke.
Men han syntes det gikk svært bra, så han tok samtalen opp et hakk
og sa: "Hva heter hunden din?"
Klassisk. Og jeg svarte: "Doug."
Han heter bare Douglas når han er i trøbbel.
Mannens respons på "Doug" var litt i overkant.
Jeg sa "Doug", og han setter i gang å...
"Den var god!"
Og jeg sa…
"Nei."
Jeg vet ikke hvorfor. Jeg var vel ennå i Rynkeland.
"Det er ikke et godt navn."
Og så sa han: "Jo, det er det."
Da sa jeg: "Det er ikke det."
La oss... Slik utspiller det seg.
Jeg krangler med en fremmed i hundeparken om min hunds navn er bra eller ikke,
og jeg er ikke på den siden en skulle tro.
Og hunden hans hadde sko på.
Vi hadde viktigere ting å snakke om!
Men vi henger oss opp i om navnet er bra. Så sier han:
"Det er et bra navn, for Doug…
'Dogs dig.'
Doug.'"
Det var et ydmykende øyeblikk som profesjonell komiker
å få min egen ubevisste vits forklart for meg.
Som om jeg bare hadde glemt det.
Jeg hadde hatt Doug i over et år,
men ikke sett at navnet hans var et ordspill.
Ydmykende.
Jeg gjorde det enhver fornuftig voksen ville gjort.
Jeg løy. Jeg sa: "Nei.
Han heter Douglas.
Og jeg oppkalte ham etter "Douglas-gropen'."
Han sa: "Hva er Douglas-gropen"?
Rimelig spørsmål,
for Douglas-gropen er en uklar situasjon.
Så jeg forklarte.
Jeg sa: "Douglas-gropen er et potensielt hulrom
som ligger mellom endetarmen...
...og livmoren, i kvinnens befruktningsområde."
I hundeparken!
Og fyren blunket ikke.
Han stivnet. Og så rynket han på pannen.
Og plutselig jobbet han veldig hardt.
Jeg så frykten i blikket hans, blandet med en viss vemmelse,
og jeg forvekslet det med nysgjerrighet.
Jeg tenkte: "Han vil vite mer."
Så jeg forklarte: "Det er verken foran eller bak.
Det er i midten.
Det er på et nøytralt vaginaområde. Vi kaller det Vagina-Sveits.
Det har ikke egen inngang." Som om det gjorde det bedre.
"Du kan ikke... Du kan ikke bare gå inn,
men om du stikker tommelen opp i rumpa og fingeren opp i le vagine...
...og klapper...
Denne delen her...
Der har du Douglas-gropen.
I hundeparken!
For det har ikke egentlig noen funksjon, det er for nødtilfeller...
Jeg kan best forklare det sånn: Du har en koffert, og du vil åpne den.
Du åpner glidelåsen rundt hele kofferten, men du får ikke åpnet den,
for du har ikke brukt glidelås-glidelåsen.
Du har brukt den morsomme glidelåsen som går helt rundt,
men den vil ikke åpne seg.
Så når du åpner kofferten, gjør den bare dette…
Du har ikke åpnet kofferten,
men du har laget litt ekstra plass der inne,
selv om du verken ser den eller kommer til den.
Du bare vet den er der. Det er Douglas-gropen.
Takk. Det gleder meg!
Glad dere likte forklaringen av Douglas-gropen,
for det gjorde ikke min venn i parken.
Jeg kommer ikke over at det er noe inni meg,
i en viss del av kroppen min,
som heter Douglas-gropen.
Jævlig rart, på grensen til ikke greit.
Og en påminner om at vi lever i en verden
der alt har blitt navngitt av menn.
Alt.
Og den ble oppkalt etter en mann. Dr. James Douglas,
skotsk, mannlig jordmor på 1700-tallet.
For en ubekvem samling egenskaper.
Ikke skriv det i overskriften på LinkedIn. Det går dårlig.
Den ble oppkalt etter dr. James Douglas, som skal ha funnet den først.
For en dag det må ha vært for ham.
Roter rundt i et kvinnelig lik. Man hadde andre tidsfordriv da.
Han må ha funnet glidelåsen hennes og sett den sitte der, uten navn.
Og dr. Douglas må ha tenkt: "Her er det.
Min sjanse til å etterlate meg noe."
Det slutter aldri å forbløffe meg
hvor lite menn trenger å gjøre for å bli husket.
Han fant en "ikke noe" og sa "min!".
Vi hadde levd i en helt annen verden om kvinner fikk sette navn på ting.
Tror dere gutter at dere ville hatt baller om det var kvinner på det møtet?
Nei! Hør her. Kvinner ser ikke på testikler som en sport eller et spill.
Dere liker å leke med dem. Det må dere gjerne gjøre.
Kul historie.
Men hva om vi hadde gitt dere navnet "Karens håndfull?"
Hva i helvete hadde dere sagt da?
Å ha en gammel dame med grep rundt indrefileten hele jævla dagen!
Ville dere likt det?!
Jeg er åpenbart ingen ekspert. Hva er dette?
Jeg beklager.
Jeg ser for meg Karen som en marionett. Bare...
"Baller...?"
Jeg måtte til legen.... Dette er en stund siden.
Jeg hadde noen problemer med Douglas-området, i store trekk.
Og fastlegen var vekk, så jeg traff vikaren hennes.
Vikarlegen var ikke en lege jeg ville valgt selv.
Vi kom ikke overens fra begynnelsen av.
Han var en arrogant jævla drittsekk.
Jo, han var en kvalifisert lege. Ja, absolutt.
Men han var et Venn-diagram med mye overlapping.
Vi kaller ham dr. Pikk Biscuit. Og der kom den.
Etter å ha tatt noen tester bestemte dr. Pikk Biscuit seg for
at løsningen på Douglas-ubehaget mitt...
...var å sette meg på pillen.
"Pillen." Enda et bevis på at menn navngir alt. "Pillen." Ganske jævla vagt.
"Det meste du foreskriver, doktor, kan kalles en pille."
Han sier: "Ja, men dette er Pillen." Som en gigantisk pille midt på torget
som vi alle småspiser på.
"Hva gjør den?" "Heksekunst. Hysj. Det er en pille."
Jeg sa: "Jeg vil ikke ta pillen.
Jeg har vært på pillen før, og pillen gir meg selvmordstanker."
Og dere trodde jeg var tom for traumer.
Dr. Pikk Biscuit likte ikke at jeg nevnte det
i en konsultasjon om min egen kropp.
Han sa: "Nei. Nei, tusen takk."
Og så hysjet han på meg.
Han sa: "Du bør lytte til meg."
Det var vår første krangel.
Og jeg gjorde det jeg alltid gjør i konflikt.
Jeg dro en vits.
Jeg sa: "I stedet for pillen, hva med en hysterektomi?"
Ja, dere skjønte den. Det gjorde ikke han.
En klassiker av en vits. Jeg kan ikke...
...forstå at folk ikke ler av den.
På hvilken planet ville jeg hatt kontroll over kroppen min? Ikke denne.
Det er åpenbart en spøk.
Og dessuten brukte jeg vitse-ord.
Jeg brukte ikke rett terminologi. Jeg sa ikke "Hysterektomi".
Jeg sa: "Kan vi ikke bare rive ut hele sulamitten?"
Og om det ikke var tydelig nok, så la jeg til:
"Dessuten er det visst moderne å kvitte seg med gammel rusk nå."
Takk. Det gleder meg at dere likte vitsen.
For det gjorde ikke dr. Pikk Biscuit. Han forsto den ikke.
Så jeg fikk ikke menneskeligheten hans.
Og derfra eskalerte det. Han begynte å rope til meg.
Han skjelte meg ut, til jeg til slutt begynte å gråte,
noe dr. Pikk Biscuit tok som et bevis på...
...at diagnosen hans var korrekt. Jeg var åpenbart hormonell.
Klassisk overføring, Pikk Biscuit.
Fyfaen. Menn som kaller kvinner hormonelle
er menneskehetens fremste hobby gjennom alle tider.
En mann kan kalle en kvinne hormonell
hver gang hun sier eller gjør noe som mannen ikke forutså.
Det er alt.
"Jeg forventet ikke det,
så du må være en katastrofe av innvendig kaos
som kaller seg en kjerring."
Menn kaller kvinner hormonelle som om menn ikke har hormoner.
Det er det som plager meg.
For jeg kan fortelle dere: dere har hormoner!
Og iblant blir dere humørsyke.
Ja, det blir dere.
Av og til klemmer Karen til...
...og dere blir lei. Forståelig nok, det kan skje den beste.
Jeg får lyst på mørk sjokolade når det er fullmåne.
Heksekunst.
Men jeg har aldri slått inn en dør. Så vi har alle våre greier.
Ærlig talt, hva tror dere "gutter er gutter" betyr…
...om menn er så flinke til å nøytralisere hormonene sine?
Det er ikke et hendig alibi for voldtekt, slik mange synes det skal være.
Hva betyr "gutter er gutter"? At vi ikke forbereder gutta på virkeligheten.
Det betyr at vi vet.
Vi vet at gutter er prisgitt hormonene sine.
Men kulturen vår gjør at vi holder kvinner ansvarlige for menns handlinger.
Slutt!
Det var åte, idioter! Åte! La det ligge!
Det er ikke til dere.
Det er ikke et kampmøte. Faen.
Når jeg gjør det, føler jeg at jeg må gå rundt åtet.
Jeg trenger ikke hormoner for å være urimelig.
Jeg vil gjerne at menn vet det.
Jeg kan være urimelig bare fordi jeg ikke har lyst.
Jeg har mange såkalte "ballongfisk-øyeblikk".
Fisken som blir skremt og tenker: "Dette løser saken."
Det er ikke det.
Jeg fylles av et ubrukelig raseri
og kan ikke gjøre noe som helst med det jeg er sint for, jeg bare...
"Spiser du meg, går det deg ille, bortsett fra det..."
Det er bare småting som trigger ballongfisker.
Ikke det store bildet. Små ting, som paleo-diett.
Ikke kom nær meg med den dritten!
For reaksjonen min er ute av kontroll.
Uforholdsmessig.
Noen vil si: "Jeg går på paleo", og jeg skriker: "Gjør du?!"
For det første bryr jeg meg ikke. For det andre: du stinker.
Spis litt jævla fiber, for helvete!
For det tredje: hva spiste de?
Vi aner ikke hva folk faktisk spiste i steinalderen.
Men de spiste garantert ikke blomkål-popkorn, din dust!
Og det spiller ingen rolle hvor i syklusen jeg er.
Samme raseri.
Det samme med Finn Willy.
Faen ta ham.
For hvorfor Willy? Hvorfor?!
Hvorfor lar vi barn kaste bort så mange timer på å lete etter den idioten?
Du leter og leter, og du investerer.
Du bryr deg og bekymrer deg. "Håper han har det bra."
Så finner du ham, og alt er i den skjønneste orden. Alltid!
Han er alltid bare på ferie og har det riktig så fint.
Faen ta deg, Willy!
Han burde finne seg selv, slik vi andre må.
Alvorlig talt.
Hvis du vil se en barnebokillustrasjon av hvite, mannlige privilegier,
så er det den fyren.
Her har du en mann som ikke gjør noe som helst.
Ingen anstrengelser av noe slag,
allikevel forventer han at hele verden
bryr seg om hva han driver med til enhver tid.
Bare ta på deg en ny jævla genser, kompis.
For å være ærlig så svinger denne avhengig av månen og tidevannet.
Men uansett, for et sløseri av mine emosjonelle ressurser.
Jeg sløser dem også på Teenage Mutant Ninja Turtles.
Stort problem.
Det er Donatello.
Om du ikke visste det, er Teenage Mutant Ninja Turtles en gategjeng,
men det er ikke problemet mitt.
Det er en tegneserie, TV-serie og film,
og målgruppen er unge gutter.
Og Teenage Mutant Ninja Turtles har navn.
Michelangelo, Leonardo, Raphael og Donatello.
Etter renessanse-kunstnere.
For ingenting sier "freske" som nunchakuer. Har jeg rett?
Jeg har ikke rett.
Det interessante med renessansen, det vi tenker på som renessansen,
den italienske høyrenessansen, er at den varte kort. Tjue år, ferdig.
Den varte fra 1500 til 1520. Ferdig.
Michelangelo, Leonardo, Raphael
var på sin kunstneriske høyde gjennom disse årene.
Donatello? Niks.
Nei, nei. Han var død.
Døde i 1465.
Han hører ikke hjemme i gjengen deres!
Han er død!
Vet dere hvem som hører til i gjengen?
Titian. Det burde være Titian!
Vet dere hvorfor Titian ikke er i gjengen deres?
Fordi målgruppen til TV-programmet
ikke takler et navn som begynner med "tit" på grunn av hormonene sine!
Vi forbereder ikke guttene våre på virkeligheten.
Eller historien, som de skrev.
Og de er "tortoises"!
Ikke "turtles"!
De er "tortoises".
"Tortois" går på land. "Turtle" svømmer i havet. Jeg forstår...
Jeg forstår at de er mutanter.
Men de bruker nunchakuer.
Det betyr at de må ha en viss landlig smidighetstrening,
og dette holder ikke!
Vi forbereder ikke guttene våre på den virkelige verden.
Hva om de dro til Galapagos? Ferdige.
Min siste ballongfisk...
...var under en samtale med en fyr
som skulle forklare at golf ikke er en sport...
...fordi det ikke legger press på hjerte- og karsystemet.
Er ikke det ikke interessant?
Samme hvordan du legger det fram. Kjedelig.
Og det ble bare verre.
Han sa: "Hvis du deltar i noe,
og det ikke legger press på hjertet ditt, så er det ingen sport.
Det er et spill."
Og den samtalen gjorde meg så jævla sint at det føltes som en sport.
Nå håper jeg ingen tenker: "Endelig...
...noen som forsvarer golf."
Det er ikke tilfelle.
Jeg håper golf er trist.
Jeg håper golf sitter og sturer,
for jeg hater golf med alt raseriet jeg klarer å samle.
For et massivt sløseri av land, tid og vann.
Nei, faen heller.
Ærlig talt.
Menn som har familie, og spiller golf,
er fitter.
Dere har ikke tid. Dere har en familie.
Du kan ikke vandre rundt i en park med gutta
mens kvinnene gjør ulønnet arbeid.
Bli voksen!
Enda et bevis på at menn har navngitt alt.
Hva er det verste du kan kalle noen?
Fitte.
Det kvinnelige kjønnsorgan. Det er ikke greit.
Når jeg bruker F-ordet, mener jeg det.
Jeg bruker det som det verste kallenavnet,
men uten å forbinde det med min egen eller andres biologi.
Vet dere hva jeg ser for meg når jeg bruker F-ordet?
En golfspiller.
En rik, hvit idiot i chinos og én hanske.
For en fitte.
Det kan ikke være tilfeldig at de kalles countryklubber.
Kom igjen!
Det forrige showet mitt, Nanette, fikk mange til å blåse seg opp.
Da vet du at du har klart det. Jeg sier "folk", men det var bare menn.
Emneknagg ikkeallemenn. Ok? Selvsagt gjelder det ikke alle menn.
Det har aldri gjeldt alle menn.
Det er stort sett mennene som bruker den emneknaggen. Det er dem.
Menn, uttalt "meg!".
Det er de som gjør alt de kan,
for å fortelle meg at Nanette ikke var komedie.
"Fordi jeg ikke lo hele showet."
For det første, bra!
Hvis du lo gjennom hele showet, hva faen er galt med deg?
For det andre, jeg slo av latterkrana selv.
Det var en avgjørelse.
Jeg gikk ikke tom for vitser og tenkte:
"Jeg forteller noe trist i stedet."
Jeg vet godt at det jeg gjorde i Nanette, ikke var komedie.
Men jeg er ingen jævla idiot. Jeg ville ha et bredt publikum til showet,
og hvis det betød å måtte lure folk
ved å kalle det komedie...
Så er det teknisk sett en spøk.
Men jeg må si...
Min dårlige vits gjorde så mange menn så intuitivt sinte
at noen burde ha beskyldt meg for å skrive en sport.
Ok, for det første, det plager meg ikke. Dette plager meg ikke.
Jeg føler meg ikke truet. Jeg liker faktisk hatet.
Sett bort ifra dødstrusler, så er det moro.
Men hver gang jeg blåser meg opp...
...så går jeg alltid ut ifra at problemet er meg.
Det er et dårlig utgangspunkt for en dialog.
Jeg har aldri skrevet et brev til Donatello eller Willy.
Den ene er død, og den andre er aldri hjemme.
Men uansett, jeg...
Ville ikke falle meg inn. Men fortsatt får jeg meldinger fra menn
som forteller meg, i store bokstaver, at de aldri har hørt om meg.
Det er en gåte.
Hvordan vet de?
Jeg kjenner ikke ydmykelsen de vil at jeg skal kjenne,
for jeg blir bekymret for dem.
For det er et tøft liv.
Hvis nye ting er så vonde...
...så har du lærevansker. Se for deg skolen for en sånn en.
"Langdivisjon? Aldri hørt om dritten!"
Jeg ble anklaget for å gjøre alle slags fæle ting i stedet for komedie.
Virkelig. For eksempel en monolog.
For et monster, hvis sant.
En glorifisert TED Talk.
Et énkvinnes-show.
Et jævla foredrag.
For en frekkhet! Et foredrag.
Nanette var ikke et jævla foredrag, ei heller en monolog.
Jeg satt ikke på en krakk som en hjort i frontlys.
Det var ikke en jævla monolog. Og en glorifisert TED Talk? Må de glorifiseres?
De har det helt fint.
Og et énkvinnes-show?
Du sier ikke det, Sherlock!
Og det var ikke et jævla foredrag.
Vil du ha foredrag? Jeg skal gi deg foredrag.
Dette er et foredrag!
Det diskuteres...
...når høyrenessansen begynte.
Noen sier 1490,
mens andre hevder den begynte i 1500.
Uansett var Donatello helt jævla død.
På 1500-tallet hadde Karen veldig kalde hender.
Kom igjen, Kaz, napp litt i dem.
Dette er Raphaels Skolen i Athen.
Her har Raphael malt alle mennene
som navnga alle tingene.
Og...
Nå var ikke dette Raphaels samtidige, selv om han har brukt likheten deres.
Men dette er de gamle grekerne,
og da Raphael malte dette, var alle grekerne døde.
Ikke alle. Beklager.
Fortsatt mange grekere som lever i beste velgående. Hei og velkommen.
Men antikkens grekere er døde, alle sammen.
De bodde ved en trafikkert vei, bygget av romerne.
Hvem er det vi har her? Vi har Pythagoras. Han navngir trekantene!
Den var spissvinklet.
Du har Sokrates her. Snublet i trappen, klassisk Sokrates.
God med hodet, dårlig til beins. Opp med deg.
Hva gjorde kvinnene mens mennene ga navn til alle de viktige tingene?
Ifølge min forskning
sto kvinner vanligvis i grupper på tre, nakne...
...og ventet på at mennene skulle navngi alle tingene.
Dere ser det her, figuren i midten. "Hva har du i hånden, Karen?"
"Bare no småplukk."
Kvinner holdt ting. Ventet, og håpet det ikke var giftig.
Ventet på at menn skulle navngi tingene.
Dette ble malt før senger fikk navn.
Kvinnene prøver desperat å re sengen,
de kaster sengetøyet opp i trærne på måfå.
"Jeg vet ikke. La oss bygge en festning.
Det skal bli en fin festning.
Hurra, vi er ferdige med festningen!"
Å danse nakne i skogen i grupper på tre
er tidenes mest populære hobby for kvinner.
Vi bare elsker det.
Er det ikke det tryggeste dere har hørt om?
Dette kan nok se ut som en løs og ledig lek i skogen
en offentlig feriedag, uten drama.
Men la oss se nærmere på denne gruppen.
Det er for stramt for bare lek og moro.
Det tyder på anspent stemning.
Hva har skjedd? Har noen nevnt paleo?
Nei.
Men denne sentrale figuren har innsett
at denne tøybiten, dette potensielle fortet, om du vil...
...har sneket seg så langt opp i sprekken...
...så langt opp at begge rumpeballene er dekket.
Og hun liker det ikke.
Jeg bør påpeke at dette ikke er et bilde.
Det er ikke et tilfeldig bilde…
...tatt i et uheldig øyeblikk. Pinlig.
Nei, dette er et maleri.
Noe som gjør det til...
En avgjørelse!
Det er en avgjørelse som en mann brukte tid på.
Jeg har autisme.
En liten monolog.
Jeg fikk diagnosen sent. For bare fire år siden.
Fikk diagnosen for fire år siden. Men jeg selvdiagnostiserte meg først,
noe som fungerer supert med spesialister. De elsker det.
De sier: "Fortell mer om tankene dine."
Den eneste grunnen til at jeg så diagnosen selv,
var at folk stadig fortalte meg det.
Gjerne etter et show.
Folk kom bort og sa: "Du må være autist."
Det skal sies at alle som har gjort det mot meg,
antagelig var autister selv.
For det er sånn vi er.
Det er sånn: "Jeg har informasjon du ser ut til å mangle.
Du vil kanskje ikke høre, men jeg sier det uansett,
for kunnskap er makt, uvitenhet er fangenskap, og følelser kan håndteres."
Men jeg visste ikke nok om autisme til å forstå at jeg kunne ha det.
For slik vi populært ser autisme,
er det noe som rammer unge gutter som liker matte.
Og ingen av delene gjelder for meg. Folk sa: "Jeg tror du har autisme."
Jeg sa: "Hvorfor tror du det? Jeg ble vaksinert som liten, men ellers..."
Her kommer det.
Spenn dere fast.
Av alle de giftige mytene om autisme, er denne en av de beste.
Ikke minst fordi vi vet
at vaksiner ikke forårsaker autisme.
Vet du hva som forårsaker autisme? Nei. Det gjør du faen ikke.
Og hvis...
Hvis du tror du gjør det,
så gjør selvsikkerheten din deg dum.
Jeg vet at det ikke er noe jeg kan si, for å overbevise vaksinemotstandere.
Det er slik lukkede sinn fungerer.
De fungerer ikke.
Driften er lagt ned. Ikke sant?
Så det å åpne et lukket sinn er en innsidejobb.
Jeg kan ikke overbevise en vaksinemotstander, men jeg prøver.
Jeg tenker at ved å anklage dem for å ha et lukket sinn
vil de begynne å nekte, og jeg slipper inn.
Det er garantert vaksinemotstandere her i dag.
Ikke gi dere til kjenne. Det er ikke det som er poenget.
Dere er underlegne.
Og jeg vet dere liker å tukle med statisikken, men dette er over dere.
Og...
Det er ingen tvil om at det er vaksinemotstandere her,
for mitt kjernepublikum er rike, hvite, kvinner,
og det er et Venn-diagram med mye overlapping.
Men om du er vaksinemotstander, lover jeg at du ikke vil like neste del.
Men om du har ledd gjennom hele showet og plutselig slutter nå,
så forstår alle det.
Så om du ikke vil at det skal skje...
Bare gjør som dette.
Dere vil ikke like det. Bare gjør sånn.
Ok, vaksinemotstandere. La oss late som om dere har rett.
Det har dere ikke.
Å late som er ikke vitenskap, men...
La oss late som om dere har rett. Vaksiner kan gi autisme.
Det kan de ikke.
Hva nå?
For som en som er innenfor autismespekteret, kan jeg si dette:
Jeg tar gjerne en for laget.
Og jeg antyder ikke at autisme er enkelt.
Det er ikke det. Det er vanskelig.
Jeg kan ikke nekte for det.
Men det er uansett fint å ha et liv,
og det er særlig fint å ha et liv i en verden uten polio!
Polio er dårlig nytt!
Og det er et faktum. Ikke en følelse.
Og jeg vil mye heller være autist enn en sosiopat som deg.
La meg forklare.
Hvis du helt ærlig mener at det ene barnet ditt
er viktigere enn alle de andre barna til sammen...
...så er du ingen lagspiller. Og hvorfor i helvete fikk du barn da?!
Skaff deg en kjælestein og slett den jævla bloggen din!
Måtte bare få det ut. Jeg vet at når dette kommer på nett, vil den delen...
...åpne opp for en hatkampanje mot meg fra vaksinemotstanderne.
For tro meg, de er koordinerte.
De er ikke her og der. De er en kult. Og jeg har bare...
Jeg har bare fortalt dette materialet ett rom av gangen,
og hatet renner allerede inn, og det er målrettet og giftig.
Men det plager meg ikke. Jeg koser meg med det.
Det går fint. Virkelig.
Har dere forstått hvofor jeg koser meg med hatet?
Det er å bygge opp immunitet. Såkalt mikrodosering.
Ja. Hatet deres er vaksinen min.
Hva skal dere gjøre? Jeg har alt autisme.
Jeg har det som kalles høyt fungerende autisme,
et forferdelig navn på det jeg har,
for det gir inntrykk av at jeg fungerer på høyt nivå.
Det gjør jeg ikke.
Jeg skal prøve å beskrive det.
Det er som å være den eneste edru blant fulle folk. Eller omvendt.
Alle opererer på en bølgelengde du ikke klarer å koble deg inn på.
For å gi dere et bilde...
Denne kvinnen...
...har autisme. Det er...
...livet mitt i et jævla nøtteskall.
Helt ærlig. "Det var en begravelse samme sted, samme tid forrige uke.
Hvorfor fikk ikke jeg beskjed?
Hvorfor kysser de? Jeg liker ikke lyden."
Jeg får aldri beskjeden. Jeg går alltid glipp av beskjeden.
Jeg gikk fra å være lærerens kjæledegge
til å bli lærerens erkefiende på én time.
Og før jeg fikk diagnosen, forsto jeg ikke hva som hadde skjedd.
Timen handlet om preposisjoner, så gjør dere klare.
Jeg liker altså læreren min.
Jeg likte måten hun forklarte på, men her krasjet vi.
Hun begynte sånn: "Se for dere en eske."
Det klarte jeg. Jeg var ikke dum. Visuell tenker. En eske.
Tredimensjonal, helt enkel, men en eske.
Og så sa hun: En preposisjon
er et ord som forklarer ditt forhold til esken."
Og da gikk tankene mine i stå.
Jeg tenkte: "Har jeg et forhold til en eske?"
Hun sa: "Dere kan være bak esken.
Kjenner noen den preposisjonen?"
Nei, men jeg hadde et spørsmål.
Jeg sa: "Er jeg laget av eske?"
La meg forklare tankegangen min:
Om jeg var i slekt med en eske, måtte vi dele DNA, og det ga mer mening
at jeg var laget av eske, enn esken av meg.
Men læreren min var ikke innviet i den begavede tankegangen min.
Hun stusset og sa: "Nei, du er ikke laget av eske.
Det overrasker meg at du spør om det.
Men la oss si du er foran esken. Vet noen hvilken preposisjon det er?"
Nei. Men jeg hadde enda et spørsmål.
Jeg sa: "Har esken noe navn?"
Jeg tenkte at om den har et navn, så kan jeg finne ut av forholdet vårt.
Kanskje vi var søskenbarn.
Hun sa: "Nei, det er en eske.
Esker har ikke navn, Hannah.
Kjenner du noen esker med navn?"
Jeg begynte å nevne frokostblandinger.
Hun sa bare: "Ja vel, greit.
Du er ved siden av esken. Hvilken preposisjon bruker vi da?"
Ingen visste. Men jeg hadde et annet spørsmål.
Jeg husker ikke tanken bak,
men da jeg stilte spørsmålet, lo alle, og jeg ante ikke hvorfor.
Men jeg husker at jeg likte følelsen.
Dette var spørsmålet: "Har jeg lov til å spise esken?"
Og alle ler selvsagt, bortsett fra meg og læreren.
Jeg vet ikke hvorfor i helvete hun ikke lo.
Det var en klassisk vits.
En pur ung lesbe spurte om hun kunne spise esken.
Men hun lo ikke. Hun sa: "Ja vel, greit.
Ro dere ned. Vi er visst på feil spor.
Hva om vi forestiller oss noe annet i forhold til boksen?
Hva med en pingvin?
Pingvinen kan være inni esken. Vet noen hvilken preposisjon vi bruker da?"
Nei, men jeg hadde noen spørsmål om den jævla pingvinen.
Jeg sa: "Hva er pingvinen laget av?"
Det var spørsmålet som brøt ned læreren min.
Du vet du har brutt ned en lærer
når en lærer som aldri banner, banner stygt.
Jeg sa: "Hva er pingvinen laget av?"
Hun sa: "Pingvinen? Den...
Den er laget av jævla pingvin!"
Og når det angår svar, så er det…
Det er vanntett.
Det er et endelig svar.
Du kan ikke argumentere imot. Det er et godt svar.
Jeg tenkte: "Er jeg på feil spor?"
Jeg hadde flere spørsmål,
men jeg tenkte: "Ikke nå. Hun er ikke i humør."
Jeg tenkte: "Jeg sparer spørsmålet." Det tar jeg på min kappe.
Jeg burde stilt spørsmålet mens vi pratet om det,
eller ikke i det hele tatt. Jeg gjorde det verste.
Jeg ventet til hun følte seg trygg.
Så stilte jeg spørsmålet. Det var ikke engang samme time lenger.
Det var mye senere på dagen, i stille-lesning.
Jeg ventet så lenge at det ikke var et spørsmål lenger. Det var en teori.
Jeg sa: "Hva om...
...pingvinen spiste esken?
Ville ikke pingvinen da være laget av litt eske?"
Hun sa: "Ut."
Det var første, men ikke siste gang, jeg ble sendt ut
uten å ane hvorfor.
For greia er at jeg ble genuint engasjert i problemstillingen.
Jeg ville vite hva en preposisjon var.
Jeg sa ikke: "Preposisjoner? Aldri hørt om dritten!"
Men senere sa hun til meg: "Du gjorde gjørs på å være stump."
Jeg sa: "Jeg er ikke en trekant."
Jeg lærte ikke hva en preposisjon var den dagen.
I dag forstår jeg hva det er.
Jeg forstår også at hvis pingvinen spiste esken,
ville pingvinen vært rundt esken.
Den dagen jeg ble diagnostisert med autisme, var en veldig god dag.
Det føltes som om jeg hadde fått nøklene til byen "meg".
Mange ting som før bare hadde vært forvirrende for meg, ga nå mening.
Hvordan jeg kunne være så smart uten å klare å vise det.
Hvorfor jeg ikke klarer å fylle ut skjemaer.
Hvorfor jeg følte meg så utenfor hele livet,
til tross for at jeg prøvde å delta.
Og det er en viktig ting ved autisme. Det er ensomt.
Det er vanskelig å forholde seg til andre, for hjernen min er på et helt annet sted.
Og du kan ikke bare fortelle folk
om Douglas-gropen i hundeparken.
Folk liker det ikke. Jeg prøvde mer enn én gang.
Men jeg vil ikke ha medynk. Jeg vil rokke ved sevsikkerheten deres.
Jeg har funnet en måte å dele tankegangen min på.
Har jeg ikke?
Dere kan kalle dette hva faen dere trenger å kalle det.
En monolog. Et foredrag.
Du sier: "tomat", jeg sier: "ketsjup, trafikkert vei."
Dette showet er en metaforisk preposisjon som forklarer forholdet
mellom det du tror jeg tenker,
og det jeg faktisk er i stand til. For jeg liker måten jeg tenker på.
Hvis verden er rett, og jeg har rett,
kan jeg finne den morsomme glidelåsen.
Det er skjønnhet i måten jeg tenker på. Jeg tenker ikke utenfor boksen.
Men det viser seg at hvis jeg spør pent,
så kan jeg få spise esken!
Å, se!
Sponset av McDonald's.
Ser dere ham?
For en fitte.
Dette er Sankt Bernard.
Det er Saint Bernard, det er Jomfru Maria, Jesusbarnet, og en liten løve.
Kan du se hva som foregår på dette bildet?
Jomfru Maria...
...spruter brystmelk i ansiktet hans.
God dag.
Fyren sier: "Jeg er vanligvis det rareste på et bilde.
Jeg er en liten løve." Men nei,
for Jomfru Maria spruter brystmelk i ansiktet hans!
Det er historien om hvordan Bernard ble Sankt Bernard.
Den ene dagen var han bare Bernard. Så hadde han et syn.
Og i det synet dukket Jomfru Maria opp...
...og sprutet brystmelk i ansiktet hans.
Jeg dømmer ikke. Vi har alle hatt sånne drømmer.
Drømmer vi våkner fra og tenker: "Det ante jeg ikke om meg selv."
Det er greit.
Det rare er at han ikke våknet og tenkte: "Dette trenger ingen å vite."
Nei. Han våknet og tenkte: "Dette må jeg fortelle gutta!"
Og gutta holder møte og sier: "Dette er utrolig. Han er en helgen."
Han er en helgen fordi... Hva?
Hva?
Er han en helgen fordi han hadde en våt drøm?
Og nå er han en jævla helgen?
Han var vitne til brystmelkens mirakel, og nå er han en helgen?
Han fikk det til å handle om seg selv, og nå er han... Dette er lavmål!
Dette er bevis på at menn har navngitt alt mulig
og rigget det jævla spillet.
Det holder ikke.
La oss snakke om meritokrati. Dette er Sankt Cecilia.
Hun måtte lære seg å spille faens cello!
Hva gjorde Bernie?
Det holder ikke.
Er det ikke merkelig at celloen er oppfunnet,
men ikke instrumentstativet?
Hvorfor bruker de fortsatt små, nakne babyer?
Dette er favorittmaleriet mitt. Hertuginnen av Alba av spanske Goya.
Jeg elsker det fordi hun betalte en pen slant for maleriet. Og det gjorde hun
så hun kunne fortelle folk de neste par århundrene...
...at hun har sko på.
"Jeg har på meg sko! Y'all, jeg har på meg sko!"
Akkurat som whippeten i hundeparken: "Jeg har sko på meg!"
Kvinner som sitter fast på steiner,
er tidenes nest mest populære hobby blant kvinner.
Noensinne.
Dette er under... Denne er laget av stein.
De setter seg bare fast. Hva skjer egentlig her? Bare... Hæ?!
Det der er en veldig salt innsjø.
Hun svømmer ikke, hun bare sklir bortover, på musa!
Hva gjør du med knærne?!
Katten har fått slag.
Fyren sier: "Godt du er naken. Jeg maler et landskap!"
Stort spedbarn.
En skikkelig plugg!
Hun må ha revet opp Douglas-gropen for å få plass til den.
Venus fra Willendorf.
Hun kom før gamle, greske skjønnhetsidealer. Vet du når hun er fra?
Paleolitiske tider.
Jeg går på paleo, jævler!
Jeg går på paleo.
Denne mannen er i Smygard.
Denne mannen er i Håsblås.
Se, det er famoso doctor!
"Jeg er dr. Pikk Biscotti. Jeg har på meg to hatter."
Dette er Karen, alle sammen. Der er hun. Der er Kaz.
Der står hun og plukker kurven full. Stå på, Kaz!
Fortsatt på greina.
Holder dem ferske lenger.
Hvorfor denne avgjørelsen?
Det er en avgjørelse!
Babyne kunne vært oppå esken!
Eller ved siden av den! Han kunne vært en jævla pingvin!
Hvorfor? Det er en avgjørelse!
Det er også det første kjente portrettet av Louis CK.
Tekst: Marie Wisur Lofthus