Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc mult!
‎Salut!
‎Priviți!
‎Ăsta...
‎Ăsta e un câine ‎făcut în întregime din creioane.
‎Nu-mi trebuie.
‎Sunt parte a problemei acum.
‎Aia-i toaleta mea de aur.
‎Nu plănuiam să dau lovitura în America.
‎Nu urmăream asta.
‎Dar s-a întâmplat să scriu un show ‎intitulat ‎Nanette, ‎da, care...
‎Așa, deci...
‎E clar, nu-i așa?
‎De asta ați venit.
‎Nu pentru realizările mele anterioare, ‎așa e?
‎Așa că mă întreb, ‎dacă ați venit pentru ‎Nanette...
‎de ce?
‎Nu mă-nțelegeți greșit. ‎A fost un show bun. Beton.
‎Țin la el.
‎Dar a fost un show aparte, ‎de un gen foarte aparte,
‎iar dacă asta v-a adus... ‎Ce pana mea așteptați de la cel de față?
‎Iertați-mă, dacă vreți alte traume, ‎aflați că le-am terminat.
‎De-aș fi știut ce populară va fi trauma ‎în contextul comediei,
‎mi-aș fi făcut bugetul mai bine.
‎Sincer!
‎Îmi clădeam o carieră din asta.
‎Măcar o trilogie.
‎Dar mi-am pus toate ouăle cu traume ‎în același coș ca o cretină
‎și iată-ne aici!
‎Mai vreți?
‎Sunt curioasă, după ropotul de aplauze,
‎cine nu a văzut ‎Nanette?
‎Mi-e și mai neclar motivul ‎pentru care ați venit.
‎Adică, bun venit!
‎Bravo vouă că ați riscat!
‎Și nu vă temeți, e-n regulă.
‎Pentru acest show ‎nu trebuie să fi văzut ‎Nanette.
‎Nu-s așa de încrezătoare, dar...
‎Vom vedea ce va fi.
‎Dar, în afara traumei,
‎nu-mi dau seama ‎ce așteaptă lumea de la show-ul acesta.
‎Dar am hotărât că e totuși posibil
‎pur și simplu să vă zic eu.
‎Ceea ce se va-ntâmpla.
‎Așa vă voi satisface așteptările.
‎Ajustându-vi-le eu chiar acum.
‎Ca să fie fix ce o să primiți.
‎Vi le voi satisface ‎și veți zice că-s bună. Sunt, dar trișez.
‎Așa că asta se va întâmpla ‎înainte să-ncep.
‎Am să vă fac o descriere foarte detaliată
‎despre cum se va desfășura show-ul.
‎Stabilirea așteptărilor durează ceva.
‎A trebuit chiar să tai din show ‎ca să-i fac loc, dar...
‎Cred că merită.
‎Să vă satisfac așteptările ‎e meseria mea.
‎Recunosc, e a doua mea încercare dificilă.
‎E și a zecea, iar pentru unii e prima.
‎Presiunea e mare.
‎Așa că hai să vă stabilim așteptările.
‎Când va începe show-ul, ‎când chiar va începe...
‎Nu-ncepe acum. Fără panică.
‎Când va începe, ‎voi face ceva comedie observațională.
‎Ceva de genul, „Ați observat vreodată... ‎Ce-i asta?”
‎Faze din astea. ‎Cu asta încep. Și nu e grozav.
‎V-o spun cu toată sinceritatea. ‎Nu am spirit de observație.
‎De regulă, sunt confuză ca la balamuc.
‎Vă avertizez, ‎observațiile mele vor fi despre americani,
‎adică, la modul general, despre voi.
‎Da? Așa că...
‎Și, scuze, să faci haz de americani ‎încă se consideră că e acceptabil.
‎Dar n-o să mai țină mult.
‎Chiar așa!
‎Așa că...
‎Profit cât se mai poate.
‎Fiindcă nu vorbesc rusa, deci trebuie...
‎să-i dau bătaie cât mai pot.
‎Totodată vă avertizez,
‎cât fac mișto de americani...
‎vă veți simți răniți,
‎pentru că voi face mișto de voi.
‎Vreau să vă așteptați la asta.
‎Vă voi lua peste picior, ‎cum se zice la noi, nu că v-ar păsa.
‎Și-o să stați acolo făcând...
‎Și pe bună dreptate.
‎Nu vreau să vă neg sentimentele.
‎Manifestați-vi-le, vă rog. ‎Lăsați-le să vă străbată.
‎Dar ce vă sugerez cu tărie e ‎să nu investiți în aceste sentimente.
‎Nu le lăsați să vă fure, ‎căci acest show e,
‎mai presus de orice, o comedie romantică.
‎Așa că, în acest scop, e important ‎să avem un început discutabil.
‎Deci asta e tot... Nu investiți.
‎Simțiți, nu investiți.
‎Ascultați-mă. Credeți în mine.
‎Nu credeți în mine.
‎Nici în acea persoană.
‎În fine...
‎Așa, da? Deci așa începe.
‎Cu comedie observațională.
‎Pe urmă am să vă spun o poveste
‎despre un incident curios petrecut ‎în parcul de câini în timpul zilei.
‎Nu, e o poveste haioasă.
‎Pe parcursul poveștii, voi atinge, ‎cu voia voastră,
‎mai toate temele majore ale show-ului, ‎deci fiți pe fază.
‎Va include și o doză zdravănă
‎din ceea ce eu numesc persiflare blândă ‎și amabilă a patriarhatului.
‎Deci am și asta.
‎E foarte important...
‎E foarte important să vă așteptați ‎la asta, fiindcă e în show
‎și, dacă nu vă place...
‎plecați!
‎V-am avertizat destul. ‎Pur și simplu plecați!
‎Fugi de-aci, mimoză! Pleacă! Dispari!
‎După povestea asta, o să vă spun alta.
‎Ce? Uite la mine! Știu, clasic!
‎A doua poveste e ‎despre cum am fost diagnosticată greșit
‎și voi pune acea greșeală ‎pe seama misoginiei,
‎fiindcă așa e.
‎Acum, după…
‎După... Ăsta-i doar acul.
‎Dacă doare, ‎plecați cât mai puteți umbla. Acum...
‎la sfârșitul acelei povești, ‎o să vă incit puțin la ură.
‎Îi momesc pe cei ce mă urăsc. ‎E o idee foarte complexă.
‎O să fac treaba asta spunând un lucru.
‎Și nu o să încerc să-l fac să fie hazliu.
‎Pur și simplu îl spun și gata.
‎Nu-mi pasă.
‎Vă recomand cu tărie să nu...
‎Nu înghițiți momeala.
‎N-o înghițiți. Nu-i de voi.
‎Vă face rău. Veți face spume la gură.
‎Lăsați-o în pace!
‎După aceea o să trec la secția glume,
‎adică la glume, corect?
‎De asta-i zic secția glume. ‎E glumă după glumă.
‎E foarte... E clasică.
‎Dacă în partea asta vă simțiți jigniți
‎de ceea ce spun în secția glume, ‎țineți minte că sunt doar glume.
‎Și de vă treziți ‎înconjurați de oameni care râd
‎de un lucru ce vi se pare discutabil...
‎amintiți-vă regula comediei,
‎adică, dacă sunteți în minoritate, ‎nu contați.
‎Nu-i vina mea, ‎n-am scris eu regulile comediei.
‎Ci bărbații. Dați vina pe ei. ‎Eu așa fac. E cathartic.
‎Acum...
‎iată-ne.
‎Secția glume intensifică show-ul
‎în ton, ritm ‎și persiflarea mea a patriarhatului.
‎În acea fază, ‎acul va fi devenit suliță de turnir.
‎Da. Apoi, cu respectiva suliță,
‎o să le fac celor ce mă urăsc ‎un nou orificiu anal.
‎Da. Cât ai clipi!
‎Unul nou-nouț.
‎Și voi face asta făcând exact ‎ce mă acuză că fac cei ce mă urăsc,
‎cu o prelegere.
‎În plin show, o să vă țin o prelegere.
‎Șmecheria? E amuzantă!
‎E-a dracu' de amuzantă!
‎Fix de ce mă acuză cei ce mă urăsc ‎că nu sunt.
‎Iar asta o să-i șocheze. ‎Poate-i omoară, bine ar fi.
‎Acum vă întrebați, pe bună dreptate,
‎de ce mă ocup de cei ce mă urăsc?
‎De ce-aș face asta? ‎Dau dovadă de egotism. Da.
‎Și, da, am citit opera lui Taylor Swift.
‎Știu de marea înțeleaptă a epocii noastre.
‎Înțeleg că cei ce urăsc doar asta fac, ‎urăsc, urăsc, urăsc.
‎Urăsc!
‎Urăsc, urăsc, urăsc!
‎Și nu greșește. Se repetă.
‎Așa că de ce nu...
‎De ce nu aș imita-o uitând de ei?
‎De ce n-aș face asta? Uită, uită, uită...
‎Ăsta-i un motiv.
‎Celălalt motiv e fiindcă nu-s convinsă ‎că prietena noastră Tay Tay...
‎a fost o victimă a discriminării.
‎Și eu am fost.
‎Așa că, firește, ‎ura pe internet o abordăm diferit.
‎Personal, mă hrănesc cu ea.
‎Da, hap hap! N-am ajuns degeaba așa.
‎Sunt o fată plină de ură.
‎După ce m-am ocupat de vrăjmași,
‎după ce i-am pus pe fugă,
‎o să fac o schimbare majoră în show
‎și o voi face spunându-vă ‎că sufăr de autism.
‎Și o să v-o spun astfel încât ‎să pară o mare revelație.
‎Dar n-ar trebui să fie o surpriză.
‎Abia ce v-am spus. Și...
‎întreg spectacolul de până atunci
‎este o înșiruire de semnale ‎ale faptului că am autism.
‎Sincer, am lăsat indicii cât cuprinde ‎în acest sens.
‎Sunt la vedere.
‎Dar, fiindcă am stricat surpriza,
‎pentru a face iar o mare dezvăluire,
‎o să mă bazez ‎pe trucuri de scenă și lumină
‎ca să vă uimesc cu ea.
‎Deci o să intre lumina, ‎o să stau pe acest taburet
‎și-o să pară că da, acum...
‎Și nu o să meargă, ‎fiindcă nu sunteți naibii idioți.
‎Și, după faza asta,
‎o să fac un mic număr ‎despre mișcarea antivaccin.
‎Ascultați-vă!
‎E... Nu sunteți ieșiți din comun.
‎Am fost cu show-ul în jurul lumii
‎și pot să confirm ‎că niciun public de nicăieri
‎nu a știut ‎cum să reacționeze la simpla menționare...
‎a mișcării antivaccin.
‎Ajunge să spui „antivaccin” ‎și lumea face...
‎Deci va fi distractiv.
‎Materialul meu despre antivaccin ‎e diferit de restul show-ului.
‎La sfârșit, o să ziceți:
‎„Trebuia să-și ia piatra de pe inimă.”
‎Și e adevărat. Și o voi face.
‎Dar uite ce e.
‎N-am întâlnit glumă..
‎pe care să nu vreau să o evoc.
‎N-am întâlnit glumă...
‎Ziua bună!
‎N-am întâl...
‎Nit glumă. Ăsta-i un calambur.
‎Prindeți-vă! Da?
‎Show-ul e plin de calambururi. ‎Așteptați-vă la multe.
‎Așteptați-vă și la o glumă cu Louis C.K.
‎I-auzi!
‎Ăsta-i ca antivaccinul comediei, nu-i așa?
‎Am doar o glumă. Și nu asta a fost.
‎Show-ul n-a început. E-abia preludiul.
‎Gluma... e foarte bună.
‎Doar una îmi trebuie. E bună.
‎Eram liberă și fără de de griji ‎când am scris gluma.
‎Bună rău gluma!
‎E-așa tare gluma mea cu Louis C.K., ‎că i-am pus capac.
‎Și-o să scap microfonul.
‎Nu contează cum reacționați, o să scap...
‎microfonul.
‎Dar n-o să-l scap,
‎căci încă nu știți, dar știți,
‎am autism ‎și zgomotele puternice mă fac să sufăr.
‎Așa că, în schimb, ‎doar o să pun blestemăția pe jos.
‎Doar îl pun jos.
‎Asta va micșora ‎dramatismul momentului, categoric,
‎dar hai să nu facem discriminare.
‎Interesant la gluma cu Louis C.K.
‎e că apare târziu în show.
‎Așa de târziu că veți fi uitat ‎că v-am zis să așteptați o glumă cu el,
‎ceea ce-nseamnă ‎c-am mai adăugat un strat de haz
‎la prăjitura cu râs.
‎Da, căci când râdeți de ea... ‎Și veți râde, e foarte bună.
‎Când veți râde de ea,
‎vă veți aminti că v-am zis să o așteptați
‎și veți realiza că ați uitat.
‎Înseamnă că veți râde așa.
‎Înseamnă c-am pus al treilea strat!
‎Căci, când vă veți da seama, veți zice: ‎„A zis că va face asta!”
‎Și veți râde...
‎O dată, de două ori, de trei ori ‎o doamnă poate să facă asta.
‎Pe mâinile bune, desigur.
‎Pe mâinile bune. Și vă trebuie doar mâini.
‎Cine știa? Femeile.
‎Acum…
‎După antivaccin,
‎voi încerca să vă împărtășesc ‎experiența mea cu autismul.
‎Voi face asta spunând o poveste ‎despre relația mea cu un pinguin
‎care poate fi sau nu într-o cutie.
‎Nu vă promit ‎că atunci va avea vreo logică.
‎Și voi termina totul cu altă prelegere.
‎Ce? Altă prelegere? Cine știa?
‎Eu, iar acum și voi. Asta se petrece aici.
‎Trebuie să recunosc ‎că, în ultima parte a show-ului,
‎voi fi mult mai simpatică ‎decât la început.
‎Aproape adorabilă.
‎Probabil vă întrebați
‎de ce nu încep într-o lumină avantajoasă,
‎cu armele adorabile la vedere? De ce nu?
‎De ce aș începe fiind ușor antipatică?
‎Fiindcă e un show despre autism.
‎Iar oamenii cu autism rareori fac ‎o primă impresie bună.
‎Majoritatea ne desconsideră ‎din cauza asta.
‎Așadar ăsta e un show ‎care răsplătește oamenii perseverenți.
‎Care își depășesc disconfortul ca să vadă ‎ce e în celălalt capăt al spectrului.
‎Pentru acei oameni, ‎acest show e ca o comedie romantică.
‎Teoretic, căci teoriile sunt sexy.
‎Deci asta e. Ăsta-i show-ul.
‎Asta e la ce vă puteți aștepta. ‎Am stabilit așteptările.
‎Așadar show-ul începe acum.
‎Ați observat vreodată...
‎că americanii...
‎nu sunt proști?
‎Ce-i cu asta?
‎Nu sunteți proști.
‎Am fost tare dezamăgită să descopăr asta.
‎Fiindcă fusesem făcută să cred, ‎de către voi...
‎că sunteți proști ca noaptea.
‎Și-apoi vă întâlnesc pe voi și nu sunteți.
‎Adică, aveți cota voastră, ca noi toți, ‎dar nu sunteți...
‎Știți cum sunteți? Siguri pe voi ‎din punct de vedere cultural.
‎Bravo vouă, vă zic!
‎Bravo vouă! Știți cine mai era așa?
‎Romanii antici.
‎Și le-a mers bine... o vreme.
‎Nu investiți! E-n ordine.
‎Rămâneți autentici. ‎Ești bine, America. Ține-te bine!
‎Investiți puțin.
‎Cred că siguranța voastră de sine ‎vă face proști.
‎Ascultați, nu investiți.
‎Sincer, eu investesc. Căci siguranța...
‎Siguranța vă face proști
‎și-s tare sigură de opinia mea.
‎Căci sunteți așa de siguri ‎de statutul vostru de americani,
‎încât vă agățați de lucruri ‎fiindcă-s americane, trebuie că-s bune.
‎Vă agățați de ele fiindcă-s americane,
‎chiar dacă lucrul în cauză ‎e dovada prostiei crase.
‎Vă dau un exemplu, doar unul.
‎Punem combustibil fosil...
‎Punem în mașini ‎ce puneți și voi în Australia, da?
‎Punem produse petrolifere. ‎Cuvinte cu ceva silabe.
‎N-avem timp. Suntem ocupați. ‎N-avem timp pentru silabe.
‎LOL! Asta-i faza în care suntem.
‎Am scurtat „produs petrolifer” ‎ici-colo, da?
‎În Australia, îi zicem „benzină”.
‎Nu mă laud. Nu e... Am încetat să vorbim.
‎Asta s-a întâmplat. Zicem „benzină”.
‎Voi ați săpat și mai adânc ‎în pălăria imaginației
‎cu scurtarea voastră...
‎căci l-ați scurtat la „gaz”.
‎Lucrul interesant la petrol e că e lichid.
‎Și lucrul interesant la gaz, ‎prin definiția sa, lua-o-ar naiba...
‎e că nu e lichid!
‎Dar voi trageți pe sfoară știința ‎sau o spânzurați.
‎Nu știu cum merge mintea-n capul vostru!
‎Dar nu vă schimbați,
‎căci, „E bine, e ideea noastră ‎și suntem americani.”
‎Dar nu e bine. E prostie fățișă!
‎Când am început turneele aici, ‎mi s-a spus să vorbesc americănește.
‎La care-am răspuns:
‎„Fugi de-aci! Americănește se scrie ‎cu literă mică, netoților!
‎Americanii sunt ca bărbații albi ‎heterosexuali ai culturii.
‎Ziceți „pătlăgea”, nu știți altceva.
‎Duceți-vă naibii! ‎Nu mă plec în fața siguranței voastre.
‎Nu o să zic „jerseu”.
‎O să zic „pulover”, împăcați-vă cu ideea.
‎Nu zic că „pulover” are logică. ‎N-are dracului nicio logică.
‎Dar totuși sună haios.
‎„O să-mi pun un pulover.”
‎„Amice, o să ai o zi bună. Dispari!”
‎Dar voi luați un jerseu.
‎„Da, pe ăsta-l port ‎ca să-mi tragă sudoarea.”
‎Biscuit.
‎Resemnați-vă.
‎Îi zic unuia mai încolo biscuit ratat ‎și când zic...
‎Fiindcă-s matură.
‎Și când...
‎zic „biscuit”, ‎mă refer la ce numiți voi fursec.
‎Nu la ce numiți voi biscuit, ‎ăluia eu îi zic brioșă.
‎Ăla-i o brioșă fără maniere.
‎Scăpată de sub control.
‎Dar n-am să zic „fursec ratat”.
‎Nu! Refuz, fiindcă nu merge.
‎Când îi zici unuia biscuit ratat, ‎înseamnă că nu-l placi.
‎„Biscuit ratat” asta spune.
‎Pare că e în Slytherin.
‎Biscuit ratat.
‎Fursec ratat?
‎E Ravenclaw.
‎Nimeni nu știe ce hram poartă, ‎dar par de treabă.
‎Și am decis că Dr. Cock Biscotti...
‎Hufflepuff.
‎Asta sigur e Hufflepuff.
‎Dr. Cock Biscotti.
‎Și nu m-am gândit deloc la Gryffindor, ‎dă-i în mă-sa!
‎Sunt ca bărbații albi heterosexuali ‎din Hogwarts.
‎„Dar Hermione?” ‎Pesemne e feministă-nrăită. Dă-o-n mă-sa!
‎Accelerăm.
‎V-am făcut niște concesii. ‎Nu-s un monstru.
‎Cum aș zice „Waldo”. ‎Unde e Waldo?
‎De când sunt îl știu ca Wally, ‎dar nu-i așa greu.
‎„Waldo”. Am reușit!
‎Totu-i aici. Dacă-l găsești pe Waldo, ‎l-ai găsit pe Wally.
‎E același tip!
‎Am preluat multe din exprimările voastre.
‎Îmi plac multe la limba ta, America.
‎Ca „rucola”.
‎Da, vă rog.
‎Noi îi zicem „ruchetă”.
‎Du-te naibii, ruchetă! Vreau rucolă. ‎Zici că-i claxon de mașină de clovn.
‎Da, vă rog. Rucolă!
‎Și aluminiu.
‎Da. Avem același cuvânt, ‎dar cu accentul pe a treia silabă.
‎De ce să zici „aluminiu”, ‎când îl poți flirta?
‎„Al-u-miniu”.
‎„Încetează, America!”
‎Și „voi ăștia”? Da, vă rog!
‎„Mersi pentru voi ăștia.”
‎Vă iau pe voi ăștia. ‎Vă iubesc pe voi ăștia.
‎Fiindcă „voi ăștia” e cel mai bun, ‎mai inclusiv
‎pronume la persoana a doua plural ‎din lumea anglofonă.
‎Mulțumesc, Sudule! Ce aliat!
‎Nu știu ce să zic de „fund”.
‎Doar cuvântul.
‎Aici, „fund” înseamnă popou. ‎Dosul, spatele, șezutul.
‎În Australia, ‎„fund” se referă la păsărica femeii,
‎în limbaj inclusiv, nu știu.
‎Când am auzit că toți din America au fund, ‎m-am gândit: „Super.
‎Super.
‎Mă duc pe insula Lesbos. Dii!”
‎E o glumă. Nu e la locul ei.
‎Trebuie c-a scăpat ‎din secția glume. Scuze.
‎Nu, știu de discrepanța asta de mult.
‎N-am să uit ziua
‎când am aflat că „fund” nu înseamnă aici ‎ce înseamnă acasă.
‎Eram la școală, citeam o carte. ‎Era o carte americană. Netradusă.
‎Am fost mereu talentată la limbi.
‎Era o carte oarecare pentru copii, ‎despre aventurile a patru copii,
‎iar aventura lor...
‎Cei patru au alunecat de pe un deal.
‎Pe fund.
‎Și am pierdut o după-amiază.
‎Am pierdut o după-amiază ‎încercând să-mi imaginez asta,
‎fiindcă nu așa o iei la vale pe-un deal!
‎Dac-o iei la vale pe deal așa, ‎nu-i că ai vrut. Te-ai împiedicat.
‎Și care sunt șansele ‎ca patru copii să se împiedice odată...
‎și naratorul să nu pomenească de asta?
‎Nici pomeneală!
‎De ce ai alege s-o iei la vale așa?
‎Nu e aerodinamic
‎și, oricum te identifici, e vulnerabil.
‎Cum o iei? ‎Cu capul înainte? Cu picioarele?
‎Niciuna nu-i aerodinamică. ‎Și ce puii mei faci cu genunchii?
‎Probabil ar trebui să vă zic ‎ce-nseamnă „Douglas”.
‎Căci aici înseamnă cu totul altceva ‎decât acasă.
‎În Australia, ‎un Douglas e în argou uter de cangur.
‎Ba nu, ce pana mea!
‎De ce am avea argou pentru asta?
‎Ce mama naibii!
‎Australienii nici nu-s ‎chiar așa de australieni.
‎Așa-l chema pe câinele meu.
‎Am numit show-ul după el.
‎Îl cheamă Douglas.
‎Ciudat că aplaudați la asta, dar bine.
‎„Ți-ai botezat câinele și show-ul ‎după același...
‎Nu mai sunteți ciudați.”
‎Douglas e primul meu câine.
‎Ca adult. ‎Am avut mulți câini în copilărie.
‎Familia mea a călcat mulți. ‎Stăteam pe o stradă aglomerată.
‎Așa, aici ai ajuns. Uite, doar...
‎zugrăvește un timp și un loc.
‎Douglas e bine. ‎Nu mai stau pe o stradă aglomerată.
‎Am grijă de băiat. ‎Îl duc în parcul de câini.
‎Cine merge des în parcul de câini
‎știe că nu porți conversații bune...
‎în parcul de câini.
‎Sunt doar festivaluri de flecăreli,
‎iar ăsta nu e habitatul meu natural.
‎Încă nu știți de ce, dar știți.
‎O să vă zic o poveste
‎despre o conversație teribilă ‎pe care am avut-o în parcul de câini.
‎Vine un tip către mine.
‎Adică, avea câine. ‎Nu că era sinistru. Avea context.
‎Vă zic un lucru.
‎Nu ține de poveste, dar vreau să știți.
‎Câinele lui avea pantofi.
‎Și câinele lui nu voia să aibă pantofi.
‎Făcea...
‎Era o problemă cu un ogar, ‎și ăștia tremură oricând.
‎Nu știm de ce. Le e frig? Le e frică?
‎Dar făcea așa... La greu.
‎Nu e relevant pentru poveste, ‎dar era aproape,
‎așa că vreau să știți.
‎Am adăugat puțin stres.
‎Așa a spart gheața prietenul meu.
‎Nu ne știam, așa a spart gheața. ‎Zice: „Știai...
‎că folosești mai puțini mușchi să zâmbești ‎decât să te încrunți?”
‎Bărbații din public stau și zic:
‎„A fost un incident izolat.”
‎Iar femeile stau și zic: „Ce mama naibii!”
‎Iar oamenii non-binari cică: ‎„Ai o zi grea? Ai?”
‎Ca deschidere de conversație, ‎asta e jalnică rău.
‎Practic spune: ‎„Ai mutra greșită. Poți s-o schimbi?”
‎Pe bune!
‎Chiar dacă i-am acordat ‎prezumția de nevinovăție,
‎crezând că îl preocupă ‎consumul de energie...
‎Că se uita la mine zicându-și: ‎„Doar de ar ști.
‎Și-ar trăi viața.
‎Ar profita mai mult de ea dacă ar ști.”
‎Chiar de-aș fi crezut asta, ‎nu zâmbeam și nu mă încruntam.
‎Aveam o față neutră, ‎ceea ce-ți amorțește toți mușchii.
‎Știu că fața mea neutră nu e jovială ‎din cale afară.
‎Arăt de parcă cineva ar fi-njunghiat ‎un cartof cu o furculiță răsturnată.
‎Sincer...
‎Fără mușchi.
‎Neutră. Am o moacă de scorpie odihnită. ‎Așa-i zice.
‎Așa-i zice. Moacă de scorpie odihnită.
‎Doar femeile au moace de scorpii odihnite.
‎Bărbații au gânduri importante ‎pe care nu e bine să le întrerupi.
‎Pe bune, nimeni nu s-a dus ‎la un bărbat străin
‎să-i zică: „Fruntea sus, iubitule. ‎N-o să se-ntâmple.” Nu!
‎A fost o deschidere de conversație ‎de rahat.
‎Știți cum am răspuns?
‎Am început să mă încrunt.
‎Am început să folosesc mușchi ‎pe care nu vrusesem să-i folosesc.
‎Dar i s-a părut c-a mers bine, ‎așa c-a avansat în conversație,
‎zicând: „Cum se numește câinele tău?”
‎Clasic! Și i-am răspuns zicând: „Doug.”
‎Douglas e doar când dă de bucluc, ‎am descoperit.
‎Când am zis „Doug”, ‎răspunsul omului a fost cam exagerat.
‎Adică, am zis „Doug”, la care el...
‎„Bun nume!”
‎Iar eu am zis...
‎„Ba nu e!”
‎Nu știu de ce. ‎Cred că rămăsesem încruntată.
‎Am zis: „Nu-i un nume bun.”
‎La care el: „Ba e.”
‎Așa că am zis: „Ba nu e.”
‎Deci asta se-ntâmplă.
‎Mă cert cu un străin în parcul de câini
‎despre numele câinelui meu
‎și nu-s de partea ‎de care ați crede că sunt.
‎Și câinele lui avea pantofi.
‎Aveam lucruri mai importante de discutat.
‎Dar discutăm dacă-i bun numele.
‎În fine, zice: „Uite.
‎E un nume bun, căci Doug...
‎Câinii sapă.
‎Doug.”
‎M-am simțit extrem de umilită ‎în calitate de comic profesionist
‎să mi se explice propria glumă, ‎la care nici măcar nu mă gândisem.
‎De parcă m-aș fi gândit la ea, ‎dar uitasem.
‎De parcă n-am observat.
‎Îl aveam pe Doug de peste un an. ‎Nu m-am prins că numele lui e un calambur.
‎Umilită!
‎Așa că am făcut ‎ceea ce ar fi făcut orice om matur.
‎Am mințit. Am zis: „Nu.
‎Îl cheamă Douglas.
‎Și l-am botezat ‎după „Săculețul lui Douglas, să știi”.
‎Iar el: „Ce e Săculețul lui Douglas?”
‎Justă întrebare,
‎căci Săculețul lui Douglas ‎e o situație obscură.
‎Așa că am explicat.
‎„Săculețul lui Douglas e ‎un spațiu potențial care există
‎și e situat între cavitatea anală...
‎și uter în mediul biologic reproductiv ‎sexual feminin.”
‎La parcul de câini!
‎Iar tipul nici n-a clipit.
‎E înghețat. Și a început să se încrunte.
‎Și brusc începe să se schimonosească.
‎I-am luat expresia de frică ‎amestecată cu repulsie vagă
‎și am interpretat-o greșit ‎drept reală curiozitate.
‎Mi-am zis: „Vrea să știe mai mult.”
‎Și am explicat: ‎„Nu e nici în față, nici în spate.
‎E fix la mijloc.
‎E în teritoriu de fund neutru. ‎O să-l numim fund Elveția.
‎Nu are intrare proprie”,
‎am zis, de parcă suna mai bine.
‎„Nu poți...
‎Nu poți ajunge la el.
‎Deși, dacă vâri degetul mare-n dos
‎și arătătorul în vagin...
‎și le prinzi...
‎bucățica aia...
‎e Săculețul lui Douglas. Acolo.”
‎La parcul de câini!
‎Căci nu e un lucru real.
‎E un spațiu de urgențe. Cel mai bine...
‎Cel mai bine pot să explic așa.
‎Ai o valiză și vrei s-o deschizi.
‎Desfaci fermoarul din jurul valizei,
‎dar valiza nu se deschide,
‎că n-ai folosit fermoarul fermoar.
‎Ai folosit fermoarul haios, ‎care înconjoară valiza,
‎dar nu se deschide. Te ia la mișto.
‎Când vrei să deschizi valiza, face...
‎Așadar, n-ai deschis valiza.
‎Dar ai creat ceva spațiu suplimentar
‎pe care nu-l vezi și nu-l poți accesa.
‎Dar știi că e acolo.
‎Ăla e Săculețul lui Douglas.
‎Mulțumesc! Mă bucur!
‎Mă bucur că v-a plăcut explicația ‎despre Săculețul lui Douglas,
‎căci amicului de la parcul de câini ‎nu i-a plăcut.
‎Încă nu pot s-accept că e ceva în mine,
‎într-o zonă a corpului...
‎numit Săculețul lui Douglas.
‎E ciudat, e la limită, nu e bine.
‎Dar ne amintește că trăim într-o lume
‎unde toate-s denumite de către bărbați.
‎Toate.
‎Și ăla a fost numit după un bărbat. ‎Dr. James Douglas,
‎care era un scoțian moașă-bărbat ‎din secolul XVIII.
‎Ce colecție demografică jenantă!
‎Nu puneți asta ca titlu pe LinkedIn. ‎E o greșeală.
‎A fost numit după dr. James Douglas. ‎Pare-se că el l-a găsit primul.
‎Ce zi trebuie să fi avut!
‎Scurmând în jurul cadavrului unei femei.
‎Scurma. Erau alte hobby-uri.
‎Pesemne i-a găsit fermoarul haios
‎și l-a văzut stând acolo fără de nume.
‎Când probabil și-a zis: „Asta e.
‎E șansa mea să rămân în istorie.”
‎Sincer, nu încetează să mă uimească
‎ce puțin trebuie să facă bărbații ‎ca să fie ținuți minte.
‎A găsit un „non-lucru” și și l-a asumat.
‎Am trăi în cu totul altă lume
‎dacă participau femeile ‎la numirea lucrurilor.
‎Chiar credeți c-ați avea boașe
‎dacă erau femei la acea întâlnire?
‎Nu, și uite de ce.
‎Femeile nu consideră testiculele ‎ca sport sau joc.
‎Vă place să vă jucați cu ele. ‎E un obicei doar al vostru.
‎Mișto poveste!
‎Dar cum v-ar plăcea ‎să vă fi dat „strânsoarea lui Karen”?
‎Cum pana mea v-ar plăcea asta?
‎S-aveți o babă care vă strânge de-organe ‎cât e ziua de lungă.
‎Cum v-ar plăcea?
‎Îmi pare rău, e clar că nu-s expertă. ‎Ce e asta?
‎Îmi pare rău.
‎O văd pe Karen ca pe-o marionetă. Doar...
‎„Ce fac boașele...?”
‎Am fost la doctor...
‎Asta de mult.
‎Aveam probleme cu mediul Douglas,
‎la modul general.
‎Doctorița mea era plecată, ‎așa că m-a văzut locțiitorul.
‎Locțiitorul nu era un doctor ‎pe care să-l fi ales vreodată.
‎Nu ne potriveam. ‎Nu ne-am înțeles din prima.
‎Era un dobitoc arogant.
‎Adică, era și medic calificat. ‎Da, categoric.
‎Dar asta e o diagramă Venn întortocheată.
‎Îl vom numi dr. Biscuit Ratat.
‎Bun așa, asta e.
‎Dr. Biscuit Ratat a decis, ‎fără să facă vreo analiză,
‎că soluția la disconfortul meu Douglas...
‎era să iau pilula contraceptivă.
‎Pilula. Înc-o dovadă ‎că bărbații le-au numit pe toate.
‎„Pilula”. Cam vag, nu-i așa?
‎„Mai tot ce prescrii, doctore, ‎se poate chema pilulă.”
‎Și el: „Da, dar asta e ‎pilula.”
‎Zici că-i o pastilă uriașă ‎în piața centrală
‎după care alergăm: „E luni.”
‎„Ce face?” ‎„Vrăjitorii. Taci! Zi-i pilulă.”
‎I-am zis lui Biscuit Ratat: ‎„Nu vreau s-o iau.
‎Am mai luat și altă dată ‎și îmi dă gânduri sinucigașe.”
‎Credeați c-am scăpat de traume.
‎Dr. Biscuit Ratat nu s-a bucurat ‎c-am adus asta-n discuție.
‎Discuția fiind consultul corpului meu.
‎Zice: „Nu, nu, mersi frumos.”
‎Și știți ce-a făcut? Cică să tac.
‎Cică: „Ai să faci bine să m-asculți.”
‎A fost prima noastră ceartă.
‎Și am făcut ce fac mereu ‎în caz de conflict.
‎Am făcut o glumă. Iat-o.
‎„În loc de pilulă, ‎ce-ar fi să-mi fac o histerectomie?”
‎V-ați prins. ‎Nu știu de ce nu s-a prins el.
‎Ca glumă, asta e clasică.
‎Nu mă pot...
‎gândi la un context în care n-ar fi glumă.
‎Pe ce planetă aș avea control ‎asupra propriului corp?
‎Nu pe asta!
‎Deci clar e o glumă.
‎Trebuia să fie clar ‎și fiindc-am folosit cuvinte glumețe.
‎N-am folosit nimic oficial.
‎N-am zis „histerectomie”.
‎Am zis: „Ce-ar fi să scoatem tot tacâmul?”
‎Și, dacă nu se vădea că glumeam, am zis:
‎„În plus, ‎cică e la modă curățenia, doctore.
‎Iar asta nu stârnește bucurie.”
‎Mersi! Mă bucur!
‎Mă bucur că v-a plăcut gluma.
‎Doctorului Biscuit Ratat nu i-a plăcut.
‎Nu mi-a înțeles gluma.
‎Eu nu i-am înțeles umanitatea.
‎Lucrurile au degenerat ‎și a început să zbiere la mine.
‎Când m-a făcut cu ou și oțet, ‎moment când am început să plâng,
‎dr. Biscuit Ratat mi-a luat suferința ‎ca dovadă...
‎că diagnosticul era corect.
‎Clar, aveam ceva hormonal.
‎Pretext clasic, Biscuit Ratat.
‎Dă-mă dracu'! ‎Bărbații invocă hormonii femeilor.
‎E îndeletnicirea preferată a omenirii.
‎Bărbatul o poate face ‎pe femeie „hormonală”
‎oricând femeia spune ‎sau face un lucru neprevăzut de bărbat.
‎Asta e!
‎„Nu m-așteptam la asta,
‎deci clar nu ești decât un mare haos
‎care te face o scorpie!”
‎Bărbații fac femeile hormonale ‎de parcă ei n-ar avea hormoni.
‎Asta mă scoate din sărite!
‎Căci aflați, băieți, aveți hormoni!
‎Și uneori vă sare muștarul.
‎Da, chiar așa!
‎Uneori, Karen vă strânge puțin...
‎și vă supărați.
‎E drept, sunteți oameni. ‎Ni se întâmplă și celor mai buni.
‎Se știe că-mi vine să ciugulesc ‎ciocolată neagră pe lună plină.
‎Vrăjitorie!
‎Dar n-a trebuit să dau cu pumnul în ușă.
‎Toți le avem pe-ale noastre.
‎Sincer, ce credeți ‎că-nseamnă „băieții-s băieți”...
‎dacă bărbații-și neutralizează ‎așa bine hormonii?
‎Nu e alibiul pentru agresiune sexuală
‎pe care-l vor atâția cu disperare.
‎Știți ce-nseamnă vorba asta?
‎Că nu ne pregătim băieții ‎pentru lumea reală.
‎Înseamnă că știm.
‎Știm că băieții sunt ‎la cheremul hormonilor.
‎Suntem incapabili cultural ‎să le cerem socoteală pentru faptele lor,
‎așa că le învinuim pe femei.
‎Încetați!
‎E momeală, idioților! Lăsați-o!
‎Nu e pentru voi.
‎Nu e miting.
‎Băga-mi-aș!
‎Când fac asta, ‎îmi vine să merg în jurul momelii.
‎N-am nevoie de hormoni ‎ca să fiu nerezonabilă.
‎Aș vrea ca bărbații s-o știe.
‎N-am nevoie... ‎Pot fi nerezonabilă că nu vreau eu.
‎Am destule „momente de pește-balon”.
‎Știți peștii-balon? ‎Se sperie și zic: „Asta e o soluție.”
‎Nu e.
‎Mă umplu de o furie neputincioasă
‎și nu pot face nimic ‎contra obiectului furiei mele, că-s...
‎„De mă mănânci, te fac praf, ‎altfel sunt aici.
‎Doar mărunțișurile pun în mișcare ‎peștii-balon.
‎Nu imaginea de ansamblu. ‎Mărunțișuri, ca dieta paleo.
‎Nu mă priviți pieziș cu porcăria aia.
‎Răspunsul meu e necontrolat.
‎Disproporționat.
‎Cineva va spune nevinovat: ‎„Sunt pe paleo.” Iar eu: „Ești?
‎Întâi, nu-mi pasă. Apoi, îți pute gura.
‎Mănâncă naibii ceva fibre, fir-ar să fie!
‎Și nu știm ce au mâncat.
‎Habar n-avem ‎ce mâncau oamenii din paleolitic.
‎Dar știm sigur că nu mâncau ‎pop-corn de conopidă, nătărăule!”
‎Și, vedeți voi, nu contează ‎de ce parte a ciclului mă aflu.
‎E-aceeași furie.
‎Unde e Waldo? ‎e încă una.
‎Dă-l în mă-sa!
‎De ce e Waldo? De ce?
‎De ce am pierdut atâtea ore
‎din viața atâtor generații de copii ‎căutându-l pe fraierul ăla?
‎Căci cauți și cauți ‎și căutatul e o investiție.
‎Îți pasă și-ncepi să-ți faci griji. ‎„Sper că e bine.”
‎Și-apoi îl găsești ‎și n-are nici pe naiba. Nimic!
‎E tot timpu-n vacanță, se simte ca-n rai.
‎Să ți-o trag, Waldo!
‎Ar trebui să se găsească singur, ‎cum trebuie să facem toți ceilalți.
‎Pe cinstite!
‎Dacă vreți să vedeți o carte de copii ‎ilustrând privilegiile unui bărbat alb,
‎e tipul acela.
‎Fiindcă e un bărbat ‎care nu face niciun efort.
‎Niciun efort să se-ajute,
‎dar se-așteaptă ca întregii lumi
‎să-i pese tot timpul unde se află.
‎Schimbă-ți naibii ‎urâțenia aia de pulover, amice!
‎Sincer, asta fluctuează ‎în funcție de lună și de maree.
‎Dar, în fond, ‎ce risipă a resurselor mele emoționale!
‎Le irosesc și pe Țestoasele Ninja ‎Mutante Adolescente.
‎Mare chestie!
‎E Donatello. Vă zic de ce.
‎Dacă nu știați, Țestoasele Ninja ‎Mutante Adolescente sunt o bandă
‎și, ciudat, nu e problema mea.
‎E o franciză de benzi desenate, ‎televiziune și film
‎adresată preponderent tinerilor băieți.
‎Țestoasele Ninja Mutante Adolescente ‎au nume.
‎Sunt Michelangelo, ‎Leonardo, Rafael și Donatello.
‎După artiști renascentiști.
‎Nimic nu seamănă mai bine cu o frescă ‎decât un nunceak.
‎N-am dreptate.
‎Interesant la Renaștere,
‎ce înțelegem ca Renaștere
‎e Renașterea clasică italiană, ‎o mișcare artistică scurtă.
‎A durat doar 20 de ani.
‎Din 1500 până în 1520. Atât!
‎Michelangelo, Leonardo, Rafael
‎au fost pe culmea talentului artistic ‎în acei 20 de ani.
‎Donatello, nu.
‎Nu. Era mort.
‎Mort în 1465.
‎Nu face parte din banda lor!
‎E mort!
‎Știți cine face parte din acea bandă?
‎Tițian! De drept, ar trebui să fie Tițian.
‎Știți de ce nu e Tițian în banda aia?
‎Fiindcă publicul serialului de televiziune
‎n-ar face față unui nume ‎ce începe cu „tiț”, din cauza hormonilor.
‎Nu ne pregătim băieții pentru lumea reală.
‎Sau pentru istorie, scrisă de ei. Ciudat!
‎Și sunt țestoase.
‎Nu sunt broaște!
‎Sunt țestoase!
‎Țestoasele troncănesc. ‎Broaștele fac zapa-zapa.
‎Acum, înțeleg...
‎Înțeleg că-s mutante. Pricep.
‎Dar folosesc nunceakuri.
‎Înseamnă că trebuie să aibă ‎ceva experiență terestră
‎și asta nu ajunge!
‎Nu ne pregătim băieții pentru lumea reală.
‎Dacă plecau în Galapagos? Erau terminați!
‎Am făcut ca peștele-balon...
‎în timpul unei discuții cu unul
‎care încerca să-mi spună ‎că golful nu e un sport...
‎pentru că nu-ți solicită ‎sistemul cardiovascular.
‎Nu-i așa că e neinteresant?
‎Nu contează cum o învârtești. Anost.
‎Și e și mai rău, că nu tace.
‎Cică: „Dacă participi la ceva
‎și nu-ți solicită sistemul cardiovascular,
‎nu participi la un sport.
‎Pur și simplu joci un joc.”
‎Discuția aia m-a înfuriat așa de rău,
‎c-a fost ca un sport.
‎Sper că nu-i nimeni să zică: „În fine!
‎Cineva care apără onoarea golfului.”
‎Nu asta se întâmplă aici.
‎Sper că golful e trist.
‎Sper că golful se smiorcăie,
‎că urăsc golful cu toată furia rezonabilă ‎de care-s în stare.
‎Ce risipă monumentală ‎de teren, timp și apă!
‎Ce naiba!
‎Zău așa!
‎Bărbații care au familie și joacă golf
‎sunt niște găoaze.
‎N-aveți timp, băieți! Aveți familie.
‎Nu șase ore libere ‎să țopăiți în parc cu amicii
‎când femeile voastre muncesc neplătite!
‎Maturizați-vă!
‎Încă o dovadă ‎că bărbații le-au numit pe toate.
‎Care-i cea mai rea insultă spusă cuiva?
‎Găoază.
‎Trimite la genitalele femeii, ‎n-accept asta!
‎Eu spun serios cuvântul cu G.
‎Îl spun ca pe cea mai mare insultă,
‎dar nu-l asociez cu biologia mea ‎sau a altcuiva.
‎Știți ce văd cu ochii minții ‎când spun cuvântul cu G?
‎Un jucător de golf.
‎Un cretin alb și bogat ‎cu pantaloni kaki și o mănușă.
‎Ce găoază!
‎Sincer, nu-i o coincidență ‎că-s cluburi care se ocupă de găuri.
‎Haide!
‎Ultimul meu show, ‎Nanette, ‎i-a umflat pe mulți ca pe peștii-balon.
‎Așa știi că ai reușit.
‎Zic mulți, dar erau doar bărbați.
‎Hashtag, „nu toți bărbații”.
‎Normal, nu-s toți bărbații.
‎Niciodată n-au fost.
‎În general, ‎numai bărbații folosesc acel hashtag.
‎Ei sunt ăia.
‎Bărbați, pronunțat „băr”.
‎Ei sunt cei care se-nghesuie
‎să-mi spună că ‎Nanette‎ n-a fost comedie.
‎„Pentru că nu m-a făcut să râd ‎la fiece pas.”
‎În primul rând, bravo!
‎Dacă show-ul ăla te-a făcut ‎să râzi la fiece pas, ce dracu' ai?
‎Apoi, da, am închis robinetul râsului.
‎Îmi mențin decizia.
‎Nu că mi-am zis: ‎„Drace, nu mai știu glume.
‎O să povestesc ceva trist.”
‎Știu mai bine ca oricine ‎că ‎Nanette‎ n-a fost comedie.
‎Dar nu-s nici idioată.
‎Am vrut ‎ca acel show să aibă un public larg.
‎Dacă trebuia să-i păcălesc...
‎numind-o comedie...
‎se cheamă că-i glumă.
‎Dar trebuie să spun...
‎Trebuie să spun, o glumă proastă ‎i-a înfuriat pe atâția bărbați,
‎încât mă mir că nu m-au acuzat ‎c-am scris un sport.
‎În primul rând, nu mă deranjează.
‎Nu mă deranjează.
‎Am încă microfonul. Nu mă simt amenințată.
‎De fapt, îmi place ura.
‎În afara amenințărilor cu moartea, ‎e haioasă.
‎Dar, când mă umflu ca un pește-balon...
‎întotdeauna pornesc de la premisa
‎că problema sunt eu.
‎Dacă fac... Nu pare locul potrivit ‎pentru un dialog bun!
‎Nu le-am scris niciodată ‎lui Donatello sau Waldo.
‎N-are rost. ‎Unul e mort, celălalt nu e acasă.
‎Și totuși, doar...
‎Nu mi-ar da prin cap.
‎Dar și azi îmi trimit bărbații mesaje
‎să-mi spună, cu majuscule, ‎că n-au auzit de mine.
‎E o șaradă.
‎De unde știu?
‎Nu pot să simt umilința ‎pe care știu că vor cu disperare s-o simt
‎fiindcă-mi fac griji pentru ei.
‎Fiindcă au viață grea.
‎Dacă noutățile dor atâta...
‎e o problemă de învățare.
‎Închipuiți-vă școala pentru așa un om.
‎Împărțirea lungă.
‎„N-am auzit de ea!”
‎Am fost acuzată că fac ‎tot soiul de drăcovenii în loc de comedie.
‎Chiar am făcut. Ca un monolog.
‎Ce monstru, dacă e adevărat!
‎O prezentare preaslăvită.
‎Un show cu o femeie.
‎O afurisită de prelegere!
‎Vă vine să credeți? ‎Ce tupeu! Prelegere.
‎Nanette‎ n-a fost prelegere. ‎Nici monolog n-a fost.
‎Nu stăteam pe-un taburet ‎ca un barbun amețit de lumină.
‎N-a fost naibii monolog.
‎Și o prezentare preaslăvită? ‎La ce le trebuie preaslăvire?
‎Sunt bine.
‎Și un show cu o femeie?
‎Să mori tu, Sherlock!
‎Și n-a fost nici prelegere.
‎Vreți o prelegere? Vă țin eu dracului una.
‎Asta e o prelegere!
‎Se poartă dezbateri...
‎despre când a început Renașterea clasică.
‎Unii spun că în 1490,
‎iar alții susțin că a început în 1500.
‎Oricum ar fi, Donatello era mort.
‎În secolul XVI, Karen avea mâinile sloi.
‎Freacă-ți-le, Kaz, hai!
‎Asta e ‎Școala din Atena ‎a lui Rafael.
‎Aici i-a pictat Rafael cu amabilitate ‎pe toți bărbații
‎care au denumit toate lucrurile.
‎Acum...
‎de fapt, ‎ăștia nu-s contemporani cu Rafael,
‎deși le-a folosit înfățișarea.
‎Dar practic, sunt grecii antici
‎și, când a pictat Rafael fresca, ‎toți grecii erau morți.
‎Nu toți grecii. Scuze.
‎Sunt mulți greci vii și prosperi ‎în lumea de azi.
‎Bine ați venit!
‎Nu, doar grecii antici. Sunt morți toți.
‎Trăiau pe un drum aglomerat ‎făcut de romanii antici.
‎Pe cine avem aici? Pe Pitagora!
‎Denumește toate triunghiurile.
‎Ascuțită poantă!
‎Aici e Socrate.
‎A căzut. Tipic pentru Socrate!
‎Bun la gândire, prost la mers. Sus, amice!
‎Ce făceau femeile
‎în timp ce bărbații denumeau lucrurile?
‎Din cercetările mele,
‎femeile stăteau în picioare ‎în grupuri de câte trei, despuiate...
‎așteptând ca bărbații să denumească ‎toate lucrurile.
‎Se vede după figura din centru.
‎Zice: „Ce ai în mână, Karen?”
‎„Doar câteva chestii.”
‎Femeile țineau lucruri în mână. ‎Sperând să nu fie toxice.
‎Așteptând bărbații ‎să denumească lucrurile.
‎Pictura e dinainte ‎să fie denumite paturile.
‎Femeile încercau să facă paturile,
‎zvârlind lenjeria la întâmplare în copaci.
‎„Nu știu, hai să construim un fort.
‎O să facem un fort dichisit.
‎Ura, am terminat fortul!”
‎Dansul la piele ‎în grupuri de trei în pădure
‎e ocupația preferată a femeilor ‎de când e lumea.
‎Ne omorâm după asta!
‎Nu e cel mai sigur lucru ‎de care ați auzit? Ne place!
‎Poate să semene ‎cu o serbare oarecare-n pădure
‎într-o zi liberă, nimic special.
‎Dar vă atrag atenția asupra acestui grup.
‎Se țin prea strâns ‎pentru o simplă distracție.
‎Sugerează tensiune.
‎Ce s-a-ntâmplat? ‎A pomenit cineva de paleo?
‎Nu.
‎S-a întâmplat ‎că persoana din centru și-a dat seama
‎că bucata asta de pânză,
‎acest fort potențial, de vreți...
‎și-a croit drum ‎atât de sus pe găoaza ei...
‎Atât de sus pe găoază, ‎încât acoperă ambele păsărici.
‎Și e supărată.
‎Merită subliniat, în acest moment, ‎că asta nu e o fotografie.
‎Nu e o fotografie accidentală...
‎făcută într-un moment neprielnic. Jenant.
‎Nu, asta e o pictură.
‎Ce face din asta...
‎o decizie!
‎E o decizie ‎cumpănită și luată de un bărbat.
‎Am autism.
‎E un mic monolog.
‎Am fost diagnosticată târziu. ‎Acum patru ani.
‎Dar întâi m-am diagnosticat singură,
‎așa abordezi ușor orice specialist.
‎Le place.
‎Zic: „Spune-mi mai multe ‎despre ce crezi.”
‎Dar nu m-am gândit ‎să mă diagnostichez singură
‎decât fiindcă lumea îmi tot spunea.
‎De obicei, după spectacol.
‎Veneau și-mi spuneau: „Cred că ai autism.”
‎Ca să fiu dreaptă cu cei ‎care mi-au făcut asta,
‎cred că toți se încadrau în spectru.
‎Fiindcă așa ne purtăm.
‎În linii mari, cam așa: ‎„Am o informație care-ți lipsește.
‎Ești sau nu ești gata s-o auzi, ‎oricum ți-o zic,
‎căci cunoașterea e putere, ignoranța e ‎o cușcă și sentimentele sunt controlabile.
‎O zi bună!”
‎Problema era ‎că nu înțelegeam destul autismul
‎ca să înțeleg cum pot să-l am.
‎Ce înțelegem popular despre autism e
‎că-i afectează doar ‎pe băieții pasionați de matematică.
‎Și nu mi se aplică niciuna din astea.
‎Îmi zic: „Cred că ai autism.”
‎„Nu pricep de unde știi.”
‎Sigur, am fost vaccinată, dar altfel...
‎Iată-l!
‎Țineți-vă bine.
‎Dintre toate miturile toxice despre ‎autism, ăsta trebuie că e numărul unu.
‎Asta pentru că știm...
‎că vaccinurile nu provoacă autism.
‎Știți ce-l provoacă?
‎Nu. Habar n-aveți.
‎Și dacă…
‎Dacă credeți sincer că știți,
‎încrederea voastră vă face proști.
‎Știu și că n-am ce să spun
‎ca să-i schimb părerea unui antivaccinist.
‎O știu, pentru că nu așa ‎funcționează mințile închise.
‎Nu funcționează.
‎Sunt în afara programului de lucru.
‎Ca să deschizi o minte închisă, ‎acționezi din interior.
‎Știu că nu pot schimba mintea ‎unui antivaccinist.
‎Oricum o să încerc.
‎Teoria mea e ‎că, acuzându-i că au mintea închisă,
‎vor reacționa, ‎vor spune „Nu, nu” și voi intra.
‎Și sunt antivacciniști în sală. Sigur.
‎Nu vă identificați! ‎Nu asta se întâmplă aici.
‎Sunteți mai puțini.
‎Și știu că vă place să manipulați cifrele,
‎dar sunteți depășiți.
‎De asemenea...
‎Și sigur sunt antivacciniști aici, ‎fără-ndoială,
‎căci grupul meu demografic ‎sunt femei albe, bogate,
‎iar asta-i o diagramă Venn întortocheată.
‎Dacă sunteți antivacciniști,
‎vă asigur că n-o să vă placă ce urmează.
‎Dar, dacă ați râs în tot timpul show-ului
‎și-acum vă opriți,
‎toată lumea va ști.
‎Dacă nu vreți să se-ntâmple asta...
‎faceți așa.
‎N-o să vă placă. Doar faceți așa.
‎Bine, antivacciniștilor. ‎Să ne prefacem că aveți dreptate.
‎Nu aveți.
‎Prefacerea nu e știință, dar să...
‎Să ne prefacem că aveți dreptate. ‎Vaccinarea provoacă autism.
‎Nu e așa.
‎Acum ce facem?
‎Ca una care există în spectrul autist,
‎vă zic o treabă.
‎Sunt dispusă să o-ncasez pentru echipă.
‎Și nu sugerez că autismul e ușor.
‎Nu e. E greu.
‎Nu vreau și nu pot să neg asta.
‎Oricât de grea e viața, e plăcut s-o ai
‎și e deosebit de plăcut să te bucuri de ea ‎într-o lume fără poliomielită!
‎Poliomielita e rea!
‎Iar ăsta-i un fapt. Nu un sentiment.
‎Și prefer să am autism ‎decât să fiu o sociopată ca voi.
‎Să vă explic.
‎Dacă credeți că propriul vostru copil, ‎singurul copil
‎e mai important ‎decât toți ceilalți copii...
‎nu jucați în echipă.
‎Dacă nu vreți să jucați în echipă, ‎de ce dracu' mai faceți copii?
‎Luați-vă o piatră să vă țină de urât ‎și ștergeți-vă dracului blogul!
‎M-am descărcat!
‎Știu că, ‎odată ce se va difuza, partea asta...
‎mă expune unei campanii universale de ură
‎a mișcării antivaccin.
‎Căci, e limpede, sunt coordonați.
‎Nu sunt haotici. Sunt un cult.
‎Și nu am...
‎Nu am spus lucrurile astea ‎decât în câte o sală odată,
‎iar ura deja se strecoară
‎și e țintită și e veninoasă.
‎Dar nu mă deranjează, mă hrănesc cu ea.
‎Chiar e în regulă.
‎V-ați prins de ce fac asta? ‎De ce mă hrănesc cu ura? Da?
‎Așa dezvolți imunitate. ‎Se cheamă microdozare.
‎Da. Ura voastră e vaccinul meu.
‎Ce o să faceți? Deja am autism.
‎Am ceea ce se numește ‎autism înalt funcțional,
‎care e un nume groaznic pentru ce am,
‎căci dă impresia ‎că funcționez la nivel înalt.
‎Nu e așa.
‎Vă zic cum e să fii în spectru.
‎Te simți singurul treaz ‎dintr-o încăpere plină de bețivi.
‎Sau viceversa.
‎Toți operează pe o lungime de undă ‎la care nu te poți acorda.
‎Să vă arăt concret.
‎Femeia asta...
‎e în spectru. Asta e...
‎povestea vieții mele de câine.
‎Zău. „A fost o-nmormântare în același loc, ‎la aceeași oră, săptămâna trecută.
‎De ce nu m-au anunțat?
‎De ce se pupă? Nu-mi place sunetul.
‎Niciodată nu mă anunță. Niciodată. ‎Mereu ratez anunțul.
‎Țin minte cum, din preferata învățătoarei,
‎am ajuns dușmana ei într-o singură lecție.
‎Până să fiu diagnosticată, ‎n-am înțeles ce se-ntâmplase.
‎Lecția era despre prepoziții, ‎așa că țineți-vă bine pentru ce va urma.
‎O plac pe învățătoarea mea, a fost bună.
‎Îmi plăceau explicațiile ei, ‎dar așa ne-am îndepărtat.
‎A început lecția așa: ‎„Imaginați-vă o cutie.”
‎O puteam face. Eram dotată puțin.
‎Gândire vizuală. O cutie solidă.
‎Tridimensională, comună, dar exista.
‎Și-apoi a zis: „O prepoziție
‎e un cuvânt ‎care explică relația voastră cu cutia.”
‎În clipa aia mi s-a destrămat gândirea.
‎Mi-am zis: „Am o relație cu o cutie?”
‎Apoi a zis: „Puteți fi în spatele cutiei.
‎Știe cineva care e prepoziția acolo?”
‎Nu știau, dar aveam o întrebare.
‎Am zis: „Sunt făcută din cutie?”
‎Să vă explic cum gândeam.
‎Am zis, dacă-s rudă cu cutia, ‎avem ADN comun
‎și mi se părea mai logic
‎să fiu eu făcută din cutie ‎decât cutia din mine.
‎Dar învățătoarea nu știa
‎ce gânduri îmi zburătăceau prin cap.
‎S-a mirat și-a zis: ‎„Nu, nu ești făcută din cutie.
‎Mă mir c-ai întrebat asta.
‎Bun, puteți fi în fața cutiei atunci.
‎Știți care e prepoziția acolo?”
‎Nu știau. Dar aveam altă întrebare.
‎Am zis: „Cutia are un nume?”
‎M-am gândit că, dac-aș ști un nume, ‎mi-aș da seama cum ne înrudim.
‎Poate eram verișoare!
‎Și-a zis: „Nu, e o cutie.
‎Cutiile nu au nume, Hannah.
‎Ce cutii știi tu să aibă nume?”
‎Am început cu cerealele de la micul dejun.
‎La care ea: „Bine.
‎Puteți fi lângă cutie. ‎Știe cineva care e prepoziția?”
‎Nu știau. Dar aveam altă întrebare.
‎Nu țin minte de ce am întrebat,
‎dar știu că am pus întrebarea ‎și au râs cu toții,
‎iar eu n-aveam idee de ce.
‎Dar îmi amintesc că mi-a plăcut senzația.
‎Iată întrebarea:
‎„Am voie să mănânc cutia?”
‎Normal, toți râdeau, ‎mai puțin eu și învățătoarea.
‎Acum nu știu de ce naiba n-a râs.
‎Pentru că asta e o glumă clasică.
‎O mică lebădă a-ntrebat ‎dacă poate să mănânce cutia.
‎Nu i s-a părut amuzant. A zis: „Bine!
‎Potoliți-vă. Poate am luat-o pe arătură.
‎Ce-ar fi să ne imaginăm altceva ‎în legătură cu cutia?
‎Ce ziceți de un pinguin?
‎Pinguinul poate fi în cutie.
‎Știe cineva care e prepoziția?”
‎Nu, nu știau, dar aveam întrebări ‎despre pinguin.
‎„Din ce e făcut pinguinul?”
‎Întrebarea asta ‎i-a pus învățătoarei capac.
‎Știi că ai înnebunit o învățătoare
‎când o învățătoare care nu-njură ‎înjură aprig.
‎Deci: „Din ce e făcut pinguinul?”
‎Iar ea: „Pinguinul? Adică...
‎E făcut dracului din pinguin!”
‎Pentru un răspuns, ăsta e...
‎E beton!
‎E un răspuns uimitor.
‎Nu-i poți contesta logica. ‎E un răspuns bun.
‎Mi-am zis: „Am luat-o pe arătură.”
‎Mai aveam și alte întrebări,
‎dar mi-am zis: ‎„Nu e momentul. Pare supărată.”
‎M-am gândit să rămân la întrebarea mea.
‎Așa am gândit și am greșit.
‎Trebuia s-o întreb cât era fierul cald...
‎sau deloc.
‎Am făcut cum era mai rău.
‎Am așteptat să se liniștească.
‎Apoi am pus întrebarea.
‎Dar atât am așteptat, ‎că nici nu mai era lecția aia.
‎Era mult mai târziu, la citirea în gând.
‎Atât am așteptat, ‎că nici nu mai era întrebare.
‎Era mai mult teorie, și mai rău.
‎Am zis: „Și dacă...
‎pinguinul a mâncat cutia?
‎N-ați zice ‎că pinguinul e făcut puțin din cutie?”
‎Iar ea: „Afară!”
‎Era prima dată, dar nu ultima, ‎când eram dată afară
‎fără să am habar de ce.
‎Adevărul e ‎că mă interesa sincer lecția aia.
‎Chiar voiam să știu ce e o prepoziție.
‎Nu ziceam ca tuta: „Prepoziții?
‎N-am auzit niciodată de ele!”
‎Dar apoi mi-a explicat:
‎„Ai fost obtuză intenționat.”
‎Iar eu: „Dar nu-s triunghi.”
‎Nu am învățat ce e o prepoziție ‎în ziua aceea.
‎Acum știu ce sunt, mi-a trecut.
‎Știu și că, ‎dacă pinguinul a mâncat cutia...
‎pinguinul ar fi în jurul cutiei.
‎Sincer, ziua în care m-au diagnosticat ‎ca autistă a fost o zi bună.
‎Am simțit că mi-au fost înmânate cheile ‎citadelei sinelui meu.
‎Fiindcă am deslușit
‎atâtea lucruri ‎care până atunci mă băgaseră-n ceață.
‎De ce eram așa inteligentă, ‎dar nu reușeam s-o dovedesc.
‎De ce nu pot completa formulare. De ce...
‎De ce m-am simțit toată viața ‎profund izolată,
‎deși încercam să joc în echipă.
‎Asta e o trăsătură importantă ‎la autism. Alienarea.
‎Mi-e greu să relaționez cu alții,
‎căci creierul mă duce în locuri ‎unde nu mai stă nimeni.
‎Și nu poți să intri în vorbă cu lumea
‎despre Săculețul lui Douglas ‎în parcul de câini.
‎Lumii nu-i place asta. ‎Și nu o dată am încercat.
‎Dar n-am venit să vă cerșesc mila. ‎Ci să vă clatin încrederea.
‎Căci am găsit cum să-mi comunic gândurile.
‎Nu-i așa?
‎Puteți să-i ziceți ‎cum mama dracului vreți.
‎Monolog? Prelegere?
‎Ziceți „Tomată”, ‎zic „Ketchup, cale bătută.”
‎Să vă explic.
‎Acest show e o prepoziție metaforică ‎ce explică relația
‎dintre ce credeți că gândiți că gândesc...
‎și ce pot eu de fapt să gândesc.
‎Fiindcă-mi place cum gândesc.
‎Dacă lumea are dreptate și-s în ea,
‎îmi găsesc fermoarul haios ‎și mi se extinde gândirea.
‎E frumusețe în gândirea mea.
‎Nu mă gândesc la ce-i în afara cutiei.
‎Dar, din ce se vede, dacă cer voie frumos,
‎da, am voie să mănânc cutia.
‎Uitați!
‎Sponsorizat de McDonald's.
‎Îl vedeți?
‎Ce găoază!
‎Ăsta e Sfântul Bernard.
‎Ăsta e Bernard, asta e Fecioara Maria,
‎ăsta-i pruncul Hristos ‎și ăsta e un leu mic.
‎Vedeți acțiunea din această imagine? ‎Vedeți ce se petrece?
‎Sfânta Maria...
‎îl împroașcă cu lapte pe mutră!
‎Bună ziua!
‎Ăsta zice: „De regulă, ‎sunt cel mai ciudat lucru dintr-o pictură.
‎Sunt un mic leu.”
‎Dar nu e așa,
‎pentru că Fecioara Maria îl împroașcă ‎cu lapte pe mutră.
‎Imaginea spune povestea Sfântului Bernard.
‎Într-o zi, era bătrânul Bernard.
‎Dar a avut o viziune.
‎În viziune, Fecioara Maria i-a apărut...
‎și l-a împroșcat cu lapte pe mutră.
‎Nu-l judec pe individ. ‎Toți am avut vise ciudate.
‎Toți le-am avut, ne trezim și zicem: ‎„Nu știam asta despre mine.”
‎E în regulă.
‎Dar e ciudat că nu s-a trezit
‎să zică: ‎„Aș putea clasa asta la «Secret»”.
‎Nu, nu asta a făcut.
‎S-a trezit și-a zis: „Le spun băieților.”
‎Băieții s-au întâlnit ‎și-au zis: „E fantastic!
‎Să-i zicem ăstuia sfânt!
‎E sfânt fiindcă... Poftim?
‎Ce?
‎E sfânt fiindcă a avut un vis umed?
‎Și-acum al dracu' e sfânt?
‎A asistat la miracolul lactației ‎și acum e sfânt?
‎Și-a văzut doar de-ale lui ‎și-acum e dracului...
‎E-un nivel foarte scăzut!
‎E dovada ‎că bărbații au denumit toate lucrurile
‎și au aranjat nenorocitul de joc.
‎Nu e destul.
‎Să vorbim despre meritocrație.
‎Asta e Sfânta Cecilia.
‎A trebuit să-nvețe să cânte la violoncel!
‎Bernie ce a făcut?
‎Nu e destul.
‎Nu e ciudat c-a fost inventat violoncelul,
‎dar nu și stativul de muzică?
‎De ce se bazează pe copilași golași?
‎Pictura mea preferată.
‎Ducesa de Alba, ‎a marelui artist spaniol Goya.
‎Îmi place fiindc-ar fi dat bani frumoși ‎pe acest portret
‎și chiar a dat bani frumoși
‎doar ca să le spună oamenilor ‎de peste veacuri...
‎că e încălțată!
‎„Sunt încălțată! ‎Oameni buni, sunt încălțată!”
‎Asta cred că spunea ogarul din parc.
‎„Sunt încălțat!”
‎Lipitul de stânci
‎e a doua ocupație preferată ‎a doamnelor din toate timpurile.
‎Din toate timpurile!
‎Asta e sub... Asta e făcută din stâncă.
‎Pur și simplu se lipesc. ‎Ce se-ntâmplă aici?
‎Adică... Cum... Ce?
‎Aia-i o apă foarte sărată.
‎Nu înoată. Pur și simplu patinează ‎pe suprafață pe păsărică!
‎Ce faci cu genunchii?
‎Pisica s-a damblagit.
‎Ăsta zice: „Bine că ești dezbrăcată. ‎Pictez un peisaj.”
‎Ce copil mare!
‎Ditamai matahala!
‎Ar fi trebuit să tragă sfoara ‎Săculețului lui Douglas să-l bage acolo.
‎Asta e ‎Venus din Willendorf.
‎Predatează idealul frumuseții elene ‎antice. Știți când a fost sculptată?
‎În era paleolitică.
‎Sunt pe paleo, bulangiilor!
‎Sunt pe paleo.
‎Omul ăsta e în Slytherin.
‎Omul ăsta e în Hufflepuff.
‎Uitați-l pe doctorul faimos!
‎„Sunt dr. Cock Biscotti. ‎Port două pălării.”
‎Asta e Karen, oameni buni. ‎Iat-o! Uitați-o pe Kaz!
‎Uitați-o, își umple coșul doldora. ‎Bravo ție, Kaz!
‎Sunt încă pe viță.
‎Rămân proaspete mai mult.
‎De ce decizia asta?
‎Asta e o decizie!
‎Copilul ăla ar putea fi pe cutie.
‎Ar putea fi lângă cutie. ‎Ar putea fi dracului un pinguin!
‎De ce? Asta e o decizie!
‎E și primul portret cunoscut ‎al lui Louis C.K.
‎Subtitrarea: Andrei Albu