Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Tack.
Tack så mycket.
Hej.
Kolla in den här!
Detta...
Det är en hund som är tillverkad helt utav kritor.
Jag behöver inte den.
Jag är en del av problemet nu.
Hunden är min guldtoalett.
Jag hade inga planer på att lyckas i USA.
Det här var inte planerat.
Men sen skrev jag showen Nanette och därefter...
Då så...
Det var tydligt det. Det är därför ni är här.
Ni är väl inte här för mina tidigare projekt?
Men om ni gillade Nanette, varför är ni här ikväll?
Missförstå mig inte. Showen var bra och jag tycker om den.
Men det var en show som var skapad för en speciell sorts publik
och om var den som gjorde att ni kom hit, vad fan förväntar ni er nu?
Jag är ledsen, men jag har inga fler trauman att dela med mig av.
Hade jag vetat hur populärt trauma skulle bli inom komedi,
skulle jag inte lagt allt i en show.
Seriöst.
Jag kunde gjort karriär av det. Tre shower minst.
Men dum som jag var, la jag alla ägg i samma korg och nu är vi här.
Vill ni ha mer?
Jag är nyfiken. Kan ni som inte sett Nanette ge mig en applåd?
Ja, jag har verkligen ingen aning vad fan ni gör här.
Jag menar, välkomna. Kul att ni vågar chansa.
Oroa er inte. Det är inte ett krav att ha sett Nanette.
Riktigt så självsäker är jag inte, men vi får se hur det här går.
Utöver trauma vet jag inte vad ni förväntar er av min show.
Därför har jag bestämt mig att berätta vad som komma skall.
Det är det jag kommer att göra för att möta era förväntningar.
Genom att anpassa dem åt er så att de speglar det ni kommer att få se.
Ni lär då förvånas över hur väl jag möter era förväntningar.
Detta kommer att ske innan showen börjar.
Jag ska ge er en detaljerad beskrivning om vad som kommer att ske.
Det här kan ta ett tag.
Jag fick skippa en del av showen för att kunna ha med det här.
Men det är värt det.
Mitt jobb är att uppfylla era förväntningar.
Och det här är min svåra efterföljare.
Det är även min tionde och någras första. Jag känner pressen.
Dags att fastställa era förväntningar.
När showen faktiskt börjar...
Inte än. Ta det lugnt.
När den börjar så inleder jag med observationskomedi.
Som till exempel, "Har ni märkt...? Vad är grejen?"
Det är min något skakiga början och den är inte så bra.
Därför att ärligt talat är jag inte särskilt observant.
Jag är rent ut sagt vag som fan.
Mina iakttagelser handlar om amerikaner och det är ni.
Eller hur?
Förlåt, men det är fortfarande acceptabelt att driva med amerikaner.
Men inte länge till.
Så är läget.
Så jag fångar dagen helt enkelt.
Jag kan inte tala ryska, så jag måste använda upp skämten nu.
Jag borde nog varna er att när jag driver med amerikaner
så kommer det att svida för det är ju er jag talar om.
Det är viktigt att ni väntar er det.
Jag kommer att driva med er, "taking a piss" som vi säger där hemma.
Ni kommer att bli trumpna.
Visst, jag vill inte förneka era känslor.
Ni får gärna känna era känslor.
Men sen föreslår jag att ni släpper taget om dem.
Låt inte känslorna ta över. Showen är en romantisk komedi.
Därför är det viktigt att vi har en skakig början.
Det är mitt råd till er. Ta det inte så allvarligt.
Lita på mig bara.
Gör inte det. Lita inte på den personen.
Hur som helst.
Det hela börjar alltså med lite observationskomedi.
Sen ska jag berätta en historia för er
om en märklig sak som hände i en hundpark under dagtid.
Det är en rolig historia.
Och under berättelsen tar jag upp de ämnen
som showen kommer att handla om. Så lyssna noga.
Den kommer också att inkludera en hel del
försiktigt och välvilligt hånande av patriarkatet.
Det finns med.
Ni måste verkligen...
Ni måste förvänta er det, för om ni inte gillar det, gå härifrån.
Jag har gett er många chanser. Gå härifrån.
Stick, era lipsillar. Gå härifrån bara.
Därefter kommer en till historia.
Klassiskt, inte sant?
Den andra berättelsen handlar om en feldiagnos som jag fått.
Och den klandrar jag kvinnohatet för.
Det där var bara början.
Om den lilla kommentaren sved, stick medan ni kan.
I slutet av den historien ska jag lägga ut hat-bete.
Det är en komplex idé då jag lockar mina hatare.
Det gör jag genom att säga en enda sak.
Jag ska inte försöka göra det roligt.
Jag säger det bara rakt ut. Jag bryr mig inte.
Jag rekommenderar att ni inte tar betet.
Nappa inte på betet.
Gör ni det kommer det gå utför.
Låt det bara ligga.
Därefter kommer vi in i skämtsektionen som så klart består av skämt.
Det är därför den kallas så.
Klassisk komedi.
Om ni känner er förolämpade av skämten,
kom ihåg att jag bara skämtar.
Även om alla omkring er skrattar åt något
som ni tycker är anstötligt, kom ihåg komedins gyllene regel.
Om man tillhör en minoritet är man obetydlig.
Skyll inte på mig. Jag skrev inte reglerna.
Det gjorde männen. Ge dem skulden.
Och så var det med det.
Skämten höjer stämningen och tempot. De hjälper även mitt hån av patriarkatet.
När vi kommit dit lär skämten svida.
Och därefter ska jag verkligen besegra mina hatare helt och fullt.
Ja, snabbt kommer dem att besegras.
Det gör jag genom att göra det som hatarna anklagar mig för.
Jag föreläser.
Mitt i showen blir det en rejäl föreläsning.
Visst är det underhållande?
Men det tycker inte hatarna att jag är.
Så det lär förvåna dem. Kanske ta kål på dem. Vi får se.
Nu undrar ni säkert varför jag vill fokusera på dem som hatar mig?
Varför gör jag så? Det är själviskt.
Ja, jag har läst Taylor Swifts verk.
Jag känner till vår tids vise kvinna.
Jag vet att hatare alltid kommer att hata, hata, hata, hata.
Hata, hata, hata, hata, hata, hata.
Hon har rätt.
Varför följer jag inte hennes råd och skakar av mig det då?
Varför inte bara skaka, skaka, skaka?
En enda anledning.
Jag är inte övertygad om att vår vän, Tay Tay,
faktiskt upplevt ett äkta hatbrott.
Men det har jag.
Självklart hanterar vi därför näthat på olika sätt.
Jag gillar att småäta hatet.
Ja, det är så den här kroppen blev till. Jag frossar i hat.
Efter att jag hanterat hatarna, skickat dem på en liten fuga-spiral,
så byter jag riktning helt genom att berätta att jag har autism.
Jag ska få det att låta som ett stort avslöjande.
Men det borde inte komma som en överraskning.
Jag berättade ju det precis.
Och allt framtill den punkten i showen har faktiskt tytt på att jag har autism.
Som Hans och Greta har jag lämnat ett spår efter mig.
Allt finns där.
Nu har jag ju sabbat min överraskning, så för att kunna avslöja det igen
måste jag med iscensättning och belysning visa er att det är ett stort avslöjande.
Ljuset kommer att skina mot scenen, jag ska sitta här
och sen berättar jag det.
Men det kommer inte att funka för ni är inga idioter.
Efter det ska jag tala lite om anti-vaccinationsrörelsen.
Hör på er själva.
Ni är inte unika.
Jag har turnerat med showen världen över och ingen publik någonstans
har kollektivt reagerat när jag nämnt anti-vaccinationsrörelsen.
Nämner man dem skrattar folk bara och säger nej.
Så det lär bli skoj.
Mitt anti-vaxx material har en annan ton än resten av showen.
På slutet lär ni tänka, "Hon behövde få ur sig det där."
Vilket är helt sant och ut ska det.
Men så här är det.
Jag har aldrig mött ett skämt som jag inte velat ta tillbaka.
Jag har aldrig mött ett skämt. God dag.
Jag har aldrig meta...
Det är en ordvits.
Häng med.
Ni kan förvänta er massa ordvitsar i den här showen.
Ni måste även vänta er ett Louis C.K. skämt.
Hör på det ni.
Han är komedins anti-vaxx, inte sant?
Jag har bara ett skämt.
Inte det, för showen har inte börjat än.
Det skämtet är mycket bra.
Jag behöver bara ett bra skämt.
Jag skrev det skämtet när jag var ledig. Ett jävligt bra skämt.
Jag är så säker på det att jag sedan kan släppa mikrofonen.
Och oavsett hur ni reagerar kommer jag att släppa mikrofonen.
Men inte egentligen, för ni vet inte det än,
men jag har autism och klarar inte av höga ljud.
Så istället ska jag bara lägga ner den direkt på golvet.
Bara lägga den där.
Det kommer att bli mindre dramatiskt, men visa ingen handikapp diskriminering.
Det intressanta med Louis CK-skämtet är att det sker sent i showen.
Så sent att ni lär ha glömt att förvänta er det skämtet,
vilket innebär att jag gett er ett extra lager glädje
i er skrattårta.
Skämtet är bra, så ni lär garva åt det.
Då lär ni inse att ni glömt att jag redan har berättat om det skämtet.
Så ni lär skratta så här.
Det blir alltså ett tredje lager.
När ni inser det lär ni säga, "Precis som hon sa!"
Och sen skrattar ni.
En kvinna kan få det att ske en, två, tre gånger.
I rätt händer såklart.
Det är bara händer som krävs.
Det vet vi kvinnor.
Och sen...
Efter anti-vaxx delen,
ska jag berätta för er om min autismupplevelse.
Det gör jag med en historia om mitt förhållande till en pingvin
som kanske befinner sig i en låda.
Det lär nog inte låta mer logiskt då heller.
Sen blir det en till föreläsning.
Vem kunde ha anat det?
Jo, jag. Det är så det går till här.
Jag måste erkänna att i showens sista del
är jag mycket mer älskvärd än i början.
Nästintill bedårande.
Nu undrar ni nog varför jag inte visar min bästa sida från början.
Varför gör jag inte det?
Varför inleda med en dålig attityd?
För det här är en show om autism.
Och folk med autism ger sällan ett bra första intryck.
Och de flesta ger upp om oss efter det.
Så det här är en show som belönar de som håller ut.
De som ignorerar sitt obehag för att få se spektrumets andra sida.
För dem är den här showen som en romantisk komedi.
Rent teoretiskt, för teorier är sexiga.
Det var hela showen det.
Nu har vi fastställt era förväntningar.
Nu kan showen börja.
Har ni nånsin märkt...
...att amerikaner...
...inte är dumma?
Vad är grejen med det?
Ni är inte dumma.
Jag vart så besviken när jag insåg det.
Ni har fått mig att tro...
...att ni är dumma som få.
Men sen när jag fick träffa er så var ni inte det.
Visst, ni är inte alla genier.
Vet ni vad ni är? Kulturellt självsäkra.
Bra för er.
Vet ni vilka som också var det?
Antikens romare.
Och det gick bra för dem ett tag.
Ta det inte så allvarligt.
Håll ut. Det är okej. Håll ut bara.
Det är ert självförtroende som gör er dumma.
Ta det kallt.
Jag tror faktiskt det.
Självförtroende gör en dum och det är jag själv säker på.
Ni är så säkra på er identitet som amerikaner
att ni tror att så länge det kommer från USA är det rätt.
Ni håller fast vid allt som är amerikanskt även om det bevisar er dumhet.
Jag ska ge er ett exempel.
I Australien använder vi samma fossilbränsle som ni har här.
Vi använder petroleum. Det tar tid att uttala.
Vi har inte tid. Vi är upptagna.
Det är så vi är.
Så vi har förkortat ordet, inte sant?
I Australien säger vi "petrol".
Nu skryter jag inte. Vi säger "petrol" och tystnar sen bara.
Ni har varit mycket mer uppfinningsrika med er förkortning.
Ni har förkortat den till "gas".
Det intressanta med petroleum är att det är en vätska.
Och det intressanta med gas, enligt dess egen jävla definition
är att det inte är en vätska!
Men ni får hellre andra att betvivla allt de vet.
Jag vete fasen hur ni tänker!
Ni är obotliga. "Vi är amerikaner och det är vår idé, så det stämmer."
Men det stämmer inte. Det är korkat!
När jag började turnera här blev jag tillsagd att tala amerikanskt.
Varpå jag svarade, "Skit på er. Ni kan inte ens stava."
Amerikaner är kulturernas vite man.
Ni säger stolt "To-may-to."
Jag tänker inte buga inför ert självförtroende.
Jag säger inte "sweatshirt."
Jag säger "jumper" och det får ni acceptera.
Visst, "jumper" är helt ologiskt det med.
Men det låter i alla fall kul.
"Jag tar på mig en jumper."
"Det blir en bra dag. Iväg med dig."
Ni har på er en sweatshirt.
"Jag använder den för att suga upp mina kroppsvätskor."
Kex.
Hantera det.
Senare kommer jag att kalla någon för kuk-kex.
För jag är mogen.
Och när jag säger "kex" menar jag alltså det som ni kallar kaka.
Det ni kallar kex kallar jag en ouppfostrad scones.
En scones som inte kan uppföra sig.
Den är utom kontroll.
Men jag vägrar säga "kuk-kaka."
Jag vägrar det, för det funkar inte.
Ett kuk-kex är någon som man inte vill tycka om.
Det visar ordet tydligt.
Det låter som att de är i Slytherin. Kuk-kex.
Kuk-kaka?
Det är Ravenclaw.
Ingen förstår dem, men de verkar okej.
Och jag har bestämt att doktor Kuk Biscotti...
...är Hufflepuff. Definitivt Hufflepuff.
Dr Kuk Biscotti.
Jag har inte tänkt på Gryffindor, för fan ta dem.
De är Hogwarts straighta vita man.
"Hermione då?" Säkert en transfobisk feminist.
Slagsmål.
Jag är inte helt oresonlig. Jag har förändrat mig för er.
Jag säger "Waldo". Var är Waldo?
För mig har han alltid varit Valle, men det funkar.
"Waldo." Sådär ja.
Om ni hittar Waldo, har ni hittat Valle.
Det är samma kille.
Jag har gladeligen anammat flera av era ord.
Jag gillar en hel del av ert språk.
Som "ruccola".
Ja, tack.
Vi kallar det "rocket".
Jag säger hellre ruccola. Det låter som en clowns biltuta.
Ja, tack. Ruccola!
Och aluminum.
Ja. Vi har samma ord, men vi säger "Alu-min-ium."
Varför säga "aluminium" när man kan flörta?
"Al-u-minum."
"Sluta, Amerika."
Och "allihop?" Ja, tack!
"Tack allihop för allihop.
Jag ska ta allihop. Jag älskar er allihop."
Ordet "allihop" är den mest inkluderande pluralformen av andra person
i den engelsktalande världen.
Tack för det, Södern. Vilken bundsförvant.
Jag är inte säker på "fanny."
Här betyder det ens rumpa. Din bakdel, baksida, rumpa.
I Australien betyder "fanny" mutta.
När jag hörde att alla i USA hade muttor tänkte jag, "Coolt.
Coolt.
Jag ska till ön Lesbos. Hoppla."
Det skämtet var inte planerat.
Det måste smitit från skämtsektionen. Ursäkta.
Jag har länge vetat om ordets olika betydelser.
Jag glömmer aldrig dagen då jag upptäckte att betydelsen inte var densamma.
Jag läste en bok i skolan. Det var en amerikansk bok. Oöversatt.
Jag har alltid varit språkligt begåvad.
Det var bara en barnbok om fyra barn på äventyr.
Under äventyret gled barnen nedför en backe.
På sina muttor.
Det tog en hel eftermiddag att ta in det.
Bara för att få den bilden att stämma i mitt sinne,
för det är inte så man tar sig nedför en backe!
Om man glider ner för en backe på det viset så har man snubblat.
Och hur stor är chansen att fyra barn snubblar samtidigt,
utan att berättaren nämner det?
Obefintlig.
Varför välja att ta sig ner så?
Det är inte aerodynamiskt och oavsett könsidentitet är det sårbart.
Åker de med fötterna eller huvudet först?
Ingetdera är aerodynamiskt. Och vad fan gör de med knäna?
Jag borde berätta vad "Douglas" betyder.
För det betyder nåt helt annorlunda här än där hemma.
I Australien är en Douglas slang för en kängurus livmoder.
Nej, fan heller.
Varför skulle vi ha ett slangord för det?
Vad fan.
Inte ens australiensare är så australiensiska. Kom igen.
Det var bara min hunds namn. Showen är döpt efter honom.
Han heter Douglas.
Skumt att ni applåderar åt det.
"Bra gjort. Din hund och show har samma namn.
Du är inte så konstig."
Douglas är min första hund som vuxen. Jag hade flera hundar när jag växte upp.
Vi bodde på en trafikerad gata så de gick åt.
Det målar liksom upp en bild av en tid och en plats.
Douglas mår bra. Jag bor inte där längre.
Jag tar väl hand om honom och tar honom till hundparken.
Och alla som regelbundet besöker en hundpark vet
att inga givande konversationer sker där.
Alla småpratar där och det är inte min grej.
Ni vet inte varför än, fast det gör ni.
Jag vill berätta en historia
om ett hemskt samtal jag hade när jag besökte hundparken.
En kille kom fram till mig och han hade med sig en hund.
Jag vill att ni ska veta en sak som inte är helt relevant.
Hans hund bar skor.
Och hans hund ville inte ha på sig skor.
Han skakade på benen.
Det var en whippet och de är ofta skakiga.
Vi vet inte varför. Är de kalla, nervösa?
Men han skakade rejält.
Det distraherade mig, så jag ville berätta det för er.
Det ökade stressen.
Det här var min väns isbrytare.
Vi var främlingar. "Visste du...
...att det krävs mindre muskler för att le än för att rynka pannan?"
Männen i publiken tänker nu, "Det var en engångsföreteelse."
Och kvinnorna sitter där och bara "Men vad fan."
De icke-binära bara, "Kallar du det en jobbig dag?"
Det var en oerhört dålig isbrytare.
Han sa i princip, "Ditt ansikte är fel. Kan du fixa det?"
Seriöst.
Även om jag gav honom en chans
och trodde på att han faktiskt brydde sig om min energi,
att han såg på mig och tänkte, "Om hon bara visste.
Hennes liv skulle vara så mycket bättre om hon bara visste."
Även om jag trodde det, så varken log jag eller rynkade pannan.
Mitt ansikte var neutralt, och då används inga muskler.
Jag vet att min neutrala min inte är särskilt munter.
Jag ser ut som om man högg en potatis upp och ner med en sked.
Inga muskler.
Jag har bara ett "resting bitch face." Det är så det heter.
Endast kvinnor kan ha det.
Män har bara väldigt viktiga tankar som man inte bör avbryta.
Ingen har nånsin gått fram och sagt till en vilt främmande man,
"Gaska upp dig, vännen. Det ordnar sig nog."
Det var en urdålig isbrytare.
Gissa hur jag svarade?
Jag rynkade pannan.
Jag började använda muskler som jag inte hade tänkt använda.
Men han tyckte att samtalet gick bra, för han frågade,
"Vad heter din hund?"
Klassiskt. Och jag svarade "Doug".
För han är bara Douglas om han misskött sig.
När jag sa "Doug" var hans svar lite överdrivet.
Jag sa "Doug" och han bara...
"Bra där."
Varpå jag svarade. "Nej."
Att rynka pannan gjorde mig nog butter.
Jag sa att det inte var ett bra namn. Och han sa "Det är det."
Så jag sa, "Det är det inte."
Det var det som hände.
Jag bråkade med en främling i hundparken
om huruvida min hunds namn var bra eller ej
och jag argumenterade för fel sida.
Och hans hund bar skor.
Det fanns viktigare saker att tala om.
Istället tjafsade vi om namnet.
Till slut sa han, "Det är ett bra namn, för Doug dög...
...åt Doug."
Som professionell komiker var det oerhört förödmjukande
att få mitt eget skämt förklarat för mig. Ett skämt jag missat.
Som om jag tänkt på det men sedan glömt bort det.
Jag hade haft Doug i över ett år utan att inse att namnet var en ordvits.
Förödmjukad.
Jag gjorde därefter det enda vettiga.
Jag ljög. Jag sa, "Nej.
Han heter Douglas.
Och jag döpte honom efter Pouch of Douglas."
Och han frågade vad det var.
Bra fråga, för Pouch of Douglas är en fördunklad situation.
Så jag förklarade.
Jag sa, "Pouch of Douglas är ett potentiellt utrymme
som ligger mellan ändtarmen
och livmodern i det kvinnliga biologiska fortplantningssystemet."
Det sa jag i hundparken!
Och killen blinkade inte ens.
Han stod helt stilla och rynkade sedan pannan.
Han kämpade verkligen.
Hans ansiktsuttryck av rädsla blandat med en viss avsmak
misstog jag för äkta nyfikenhet.
Jag tänkte, "Han vill veta mer."
Så jag förklarade, "Den ligger varken fram eller bak.
Den är i mitten.
Neutralt område. Vi kallar det muttornas Schweiz.
Och den har ingen egen ingång." Som om det gjorde allt bättre.
"Man kan liksom inte nå den.
Men om du sätter tummen i rumpan
och ett finger i vaginan...
...och klappar...
...där på insidan...
...så har du hittat din POD."
Det sa jag i hundparken!
Det är mest ett kryputrymme för nödsituationer.
Jag kan förklara det så här.
Du vill öppna en resväska.
Du drar dragkedjan hela vägen runt,
men du kan inte öppna resväskan, för du använde fel dragkedja.
Du använde den skumma dragkedjan, som går hela vägen runt
utan att öppna något.
Det hånar dig bara när du vill öppna resväskan.
Du har inte öppnat resväskan.
Du har lyckat utöka dess utrymme men du kan varken se eller komma åt det.
Men du vet att det finns där. Det är Pouch of Douglas.
Tack. Det värmer.
Jag är glad att ni gillade min förklaring av POD,
för det gjorde inte min vän i hundparken.
Jag kan inte riktigt komma över att inom mig
finns det något som heter Pouch of Douglas.
Det är skumt och inte riktigt okej.
Men det är en påminnelse om att vi lever i en värld
där allt har namngivits av män.
Allt.
Och den döptes efter en man. dr James Douglas,
som var en skotsk manlig barnmorska på 1700-talet.
Vilken obehaglig demografi.
Ha inte det som rubrik på er LinkedIn.
Den döptes efter dr James Douglas, för han hittade den först.
Vilken dag han måste ha haft.
Rotar runt lite i ett kvinnolik.
De hade andra intressen då.
Han måste ha hittat dragkedjan och sett det namnlösa tomrummet där.
Sen måste dr James Douglas ha tänkt "Jag har lyckats. Det här blir mitt arv."
Jag slutar aldrig att förvånas över
hur lite män måste göra för att bli ihågkomna.
Han hittade något som inte fanns och paxade det.
Vi skulle leva i en helt annan värld om kvinnor fått namnge saker.
Tror ni seriöst att ni skulle ha kulor om kvinnor varit med på mötet?
Nej. För här är grejen.
Kvinnor ser inte kulorna som en sport eller en lek.
Ni gillar att leka med dem. Ni och ingen annan.
Så är det.
Hade ni velat att vi kallade dem "Karens näve?"
Vad fan skulle ni tycka om det?
En gammaldags kvinna med järngrepp om era juveler hela dagen lång.
Hur skulle det kännas?
Ursäkta. Jag är ingen expert. Vad är det här?
Förlåt mig.
Jag föreställer mig nog Karen som en marionettdocka.
"Vad gör bollar?"
Jag behövde träffa en läkare för en tid sedan.
För jag hade problem med området runt min POD.
Min läkare var bortrest så jag fick träffa vikarien.
Den vikarien skulle jag aldrig själv ha valt.
Vi kom inte alls överens.
Han var en arrogant skitstövel.
Han var absolut en kvalificerad läkare.
Men det är ett venndiagram med många övergångar.
Vi ska kalla honom dr Kuk-kex.
Där har vi det.
Utan några tester har dr Kuk-kex nu beslutat
att lösningen på mitt Douglas-problem var att ge mig p-piller.
Ännu ett bevis på att männen namngivit allt.
"P-piller." Lite vagt, inte sant?
"De flesta piller ni skriver ut, doktorn, kan kallas piller."
"Ja, men det här är ett p-piller."
Det låter som ett gigantiskt piller på stortorget som vi alla mumsar på.
"Vad gör den?" "Häxeri. Kalla det p-piller."
Jag sa, "Jag vill inte ta p-piller.
Jag har haft sådana förut och de ger mig självmordstankar. "
Ni trodde traumat var slut.
Dr Kuk-kex gillade inte att jag tog upp det ämnet under konsultationen.
Vet ni vad han gjorde? Han hyschade mig.
Han sa, "Bäst att du lyssnar på mig."
Det var vårt första gräl.
Jag gjorde det jag alltid gör i en konflikt.
Jag skämtade. "Istället för pillret, vad sägs om en hysterektomi?"
Jag vet inte varför han inte fattade.
Det är ett klassiskt skämt.
Jag kan inte komma på ett sammanhang där det inte vore ett skämt.
Varför skulle jag inte ha kontroll över min egen kropp?
Det är ett uppenbart skämt.
Mina ordval borde även ha tydliggjort det.
Jag sa inte "hysterektomi." Ingen formell terminologi här inte.
Jag sa, "Varför inte bara dra ut alltihop?"
Som om det inte var tydligt nog, sa jag,
"Jag har hört att det är modernt att rensa ut.
Och den gör inte mig glad."
Tack. Det värmer.
Kul att ni gillade skämtet.
Det gjorde inte doktorn.
Han fattade inte skämtet, så han visade ingen medmänsklighet.
Därefter eskalerade det bara och han började skrika åt mig.
När han riktigt attackerade mig verbalt började jag gråta.
Det tog doktorn som bevis på att hans diagnos var korrekt.
Jag var ju såklart hormonell.
Klassisk ursäkt, doktorn.
Män som kallar kvinnor hormonella.
Det är nog mänsklighetens favoritsyssla.
En man får kalla en kvinna hormonell
närhelst hon säger något som en man inte själv insett.
Allt som krävs.
"Det där var oväntat,
så du är helt klart ett näste av inre kaos vilket gör dig till en bitch."
Män kallar kvinnor hormonella som om de själva inte har hormoner.
Det är det jag inte fattar.
Killar, ni har också hormoner.
Och ibland blir ni testiga.
Det blir ni.
Ibland kramar Karen åt lite grann och då blir ni upprörda.
Ni är bara människor. Det kan hända oss alla.
Jag vill ibland ha lite mörk choklad när månen är full.
Häxeri.
Men jag har aldrig behövt slå på en dörr. Vi gör alla olika.
Vad tror ni seriöst att "pojkar är pojkar" faktiskt betyder
om män nu är så hormonellt välbalanserade?
Det är inte det behändiga alibit för sexbrott som många vill ha det till.
Vet ni vad det betyder?
Att vi inte förbereder pojkarna på den riktiga världen.
Det betyder att vi vet att pojkarna styrs av sina hormoner.
Vi är kulturellt oförmögna att hålla dem ansvariga för deras handlingar,
så vi håller kvinnor ansvariga.
Lägg av!
Det är ett bete, era jävla idioter!
Det är inte för er.
Det är inget fan ingen mobilisering.
Varje gång känns det som om jag måste gå runt betet.
Jag behöver inga oresonliga hormoner.
Det vill jag att män ska veta.
Jag kan vara oresonlig bara för att.
Jag har massor av blåsfisk-stunder.
Det är fiskarna som blir skrämda och bara, "Det här är en lösning."
Det är det inte.
Jag fylls av impotent ilska
och kan inte göra något åt det jag är arg på.
"Om du äter mig, så ska jag fucka upp dig. Annars är jag här."
Det är bara småsaker som skrämmer dem.
Småsaker som paleo-dieten.
Nämn inte ens den för mig,
för min reaktion är utom kontroll. Den är oproportionerlig.
Någon säger oskyldigt, "Jag är på paleo" och jag svarar, "Jaså?"
Jag bryr mig inte och din andedräkt stinker.
Ät lite jävla fiber för fan.
Vi vet inte ens vad de äter.
Vi vet inte alls vad de paleolitiska faktiskt åt.
Men vi är helt säkra på att de inte var blomkålspopcorn, din skithög!
Och det spelar ingen roll vilken del av min cykel jag är på.
Ilskan är densamma.
Var är Waldo? är en annan.
Fan ta honom.
För varför är Waldo? Varför?
Varför har vi slösat så många timmar för generationer av barn
för att leta efter det arslet?
Man letar och då bryr man sig till slut.
Man bryr sig och sen oroar man sig. "Hoppas att han är okej."
Sen hittar man honom och inget är någonsin på tok!
Han har bara tagit en skön semester.
Fan ta dig, Waldo!
Han borde behöva hitta sig själv, som alla vi andra.
Seriöst.
Om man vill se en barnbok som visar den vite mannens privilegium,
så är det Waldo.
För det är en man som inte anstränger sig.
Som inte gör nåt för att hjälpa sig själv, men förväntar sig att hela världen
ska bry sig om var han är hela tiden.
Ta och byt ut din fula jumper, kompis.
Fast den ilskan kan skifta något beroende på månen och tidvattnet.
Men det är helt klart ett slöseri med mina känslomässiga resurser.
Jag slösar också bort dem på Teenage Mutant Ninja Turtles.
Donatello är problemet och jag ska berätta varför.
För er som inte vet är Teenage Mutant Ninja Turtles ett gäng,
och det stör jag mig inte på.
Det är en serietidning, ett tv-program och en film för småpojkar.
Alla Teenage Mutant Ninja Turtles har namn.
Michelangelo, Leonardo, Raphael och Donatello.
De är döpta efter renässanskonstnärer.
Visst går freskomålningar och karatepinnar hand i hand?
Nej, inte alls.
Det intressanta med renässansen är att det som vi ser som renässansen
är den italienska högrenässansen, vilket var en kort konströrelse.
Den varade bara i 20 år. Från år 1500 till 1520. Sen tog den slut.
Michelangelo, Leonardo och Raphael var som bäst under de 20 åren.
Inte Donatello.
Nej, för han var död.
Dog 1465.
Han hör inte hemma i deras gäng!
Han är död!
Vet ni vem som hör hemma i det gänget?
Med all rätt borde det vara Titian.
Vet ni varför Titian inte är med i gänget?
För att programmets demografi kunde inte hantera ett namn
som börjar med "tit" på grund av deras jävla hormoner.
Vi förbereder inte pojkarna för den verkliga världen.
Eller för historien, som de skrev.
Och de är sköldpaddor.
De är inte havssköldpaddor!
De är sköldpaddor.
Sköldpaddor har fötter. Havssköldpaddor har fenor.
Jag förstår att de är mutanter. Jag fattar det.
Men de använder karatepinnar.
Alltså måste de ha jordisk fingerfärdighet och det här räcker inte!
Vi förbereder inte dem för den verkliga världen.
Tänk om de åkte till Galapagos? Helt körda.
Min senaste blåsfisk-stund skedde under ett samtal med en kille
som påstod att golf inte är en sport
för att det inte triggar hjärt-kärlsystemet.
Visst är det ointressant?
Hur man än säger det är det urtråkigt.
Och han slutade inte där.
Han sa, "Om du deltar i något som inte triggar hjärt-kärlsystemet,
så är det ingen sport. Du leker bara."
Det samtalet gjorde mig så jävla arg att det kändes som en sport.
Jag hoppas ni inte tänker,
"Äntligen tänker någon försvara golfens ära." Så är inte fallet.
Golf får gärna försvinna från jordens yta
för jag hatar verkligen golf med hela mitt hjärta.
Vilket otroligt slöseri med mark, tid och vatten.
För i helvete.
Seriöst.
Män som har familjer och spelar golf är fittor.
Ni har inte tid att leka. Ni har familj.
Ni har inte tid att leka i parken med vänner
medan era kvinnor arbetar gratis!
Väx upp!
Här är ännu ett bevis på att män har namngivit allt.
Vilket är det värsta öknamnet?
Fitta.
Det är ett kvinnligt könsorgan.
När jag säger det menar jag det som det värsta öknamnet.
Jag associerar inte det med mitt eller någon annans könsorgan.
Vet ni vad jag föreställer mig när jag säger det?
En golfare.
En rik, vit lallare i chinos med bara en handske på.
Vilken fitta.
Namnet cunt-ry klubb kan inte vara en slump.
Kom igen.
Min förra show, Nanette, retade verkligen upp många.
Då vet man att man lyckats.
Det var männen som blev upprörda.
Hashtag "inte alla män". Okej?
Självklart gäller det inte alla män. Det har det aldrig gjort.
Det gäller oftast männen som använder den hashtaggen.
Det är dem det gäller.
Män är själviska.
De var de som såg till att berätta för mig att Nanette inte var komedi.
"För det fick mig inte att garva från början till slut."
Det är något bra.
Om du skrattade åt precis allt som sas måste det vara något fel på dig.
Jag såg till att skapa skrattfria stunder.
Jag står för det.
Jag fick inte bara slut på skämt halvvägs och bestämde mig för allvar istället.
Jag vet bättre än någon annan att Nanette inte var ren komedi.
Men jag är inte dum.
Jag ville ha en bred publik, och om jag då behövde lura folk
genom att kalla det komedi så är det ju tekniskt sätt ett skämt.
Men ärligt talat...
Det var ett dåligt skämt som gjorde många män så otroligt rasande
att jag förvånas över att ingen kallade det en sport.
Det här stör inte mig, okej?
Det stör mig inte.
Det är ännu jag som bär mikrofonen.
Jag gillar faktiskt hatet. Allt utom dödshoten.
Men när jag har en blåsfisk-stund...
...då antar jag alltid det är jag som är problemet.
Det känns inte som ett bra läge att starta en riktig diskussion.
Jag har aldrig skrivit brev till Donatello eller Waldo.
En är död och den andra är alltid borta.
Men den tanken skulle ändå aldrig slå mig.
Men än idag får jag PM från vilt främmande män
som i versaler berättar att de aldrig hört talas om mig.
Det är en gåta.
Hur vet dem det?
Jag känner inte den förödmjukelsen de vill att jag ska känna
för jag är orolig för dem.
De lever ett hårt liv.
Att ha så svårt för nya saker är en inlärningssvårighet.
Tänk er hur svår skoltiden måste varit.
Liggande stolen. "Jag har aldrig hört talas om det!"
Jag blev anklagad för att ha gjort allt möjligt istället för komedi.
Som till exempel en monolog.
Vad hemskt om så var fallet.
Ett förhärligat Ted Talk.
En enkvinnasshow.
En jävla föreläsning.
Kan ni tro det? En sån fräckhet.
Nanette var varken en föreläsning eller en monolog.
Jag satt inte på en pall helt i chock.
Det var ingen monolog.
Och ett förhärligat Ted Talk? Varför behöver de förhärligas?
De klarar sig fint.
Och en enkvinnasshow?
Goddag yxskaft!
Det var ingen jävla föreläsning.
Jag kan ge er en föreläsning. Det här är en föreläsning!
Alla är inte ense om...
...när högrenässansen faktiskt började.
Vissa säger år 1490,
medan andra hävdar att den började år 1500.
Oavsett så var Donatello helt jävla död.
På 1500-talet hade Karen väldigt kalla händer.
Värm dem, Kaz. Kom igen.
Det här är Rafaels Skolan i Aten.
Det är här som Rafael så snällt målat alla männen som namngav allt.
Detta är inte Rafaels moderna verk även om det är likt.
Denna visar de antika grekerna
och när Rafael målade den tavlan var alla grekerna döda.
Förlåt mig. Inte alla.
Det finns fortfarande fullt levande greker idag. Hej och välkomna.
Nej, endast de antika grekerna är döda.
De bodde på en trafikerad väg som romarna byggt.
Vem har vi här? Pytagoras.
Han namngiver alla trianglarna.
Det var en spetsig en.
Här har ni Socrates.
Han har som vanligt ramlat.
Bättre på att tänka än att gå. Upp med dig.
Vad gjorde kvinnorna när männen satt och namngav allt?
Enligt min forskning stod de ofta nakna, i grupper om tre,
och bara väntade på att männen skulle namnge allt.
Här kan man faktiskt se det ske.
Hon säger, "Vad har du i din hand, Karen?"
"Bara några småsaker."
De höll bara i saker och hoppades på att inget var giftigt.
Väntade på att männen skulle namnge allt.
Den här målades innan sängarna namngavs.
Kvinnorna försöker desperat att bädda och slänger därför sängkläderna i träden.
De bara "Jag vet inte. Vi bygger ett fort istället.
Vi gör det till ett fint fort.
Jippi, vi är klara med fortet!"
Att dansa naken i grupper om tre i skogen
är alla tiders kvinnors absoluta favoritsyssla.
Så fantastiskt.
Är inte det mest harmlösa ni hört?
Det må se ut som en enkel nakendans ute i skogen på en helgdag.
Men lägg märke till gruppen här.
Hennes grepp är på tok för hårt.
Det tyder på spänning.
Vad har hänt? Har nån nämnt paleo-dieten?
Nej då.
Den här personen har insett
att det här tyget, det potentiella fortet om så vill...
...har skärt in så djupt mellan skinkorna...
...så djupt att det täcker både fram- och bakstjärten.
Och hon är upprörd.
Nu är det värt att påpeka att det här inte är ett foto.
Det är inte oavsiktligt foto som tagits i en obekväm stund.
Nej, det här är en målning.
Vilket gör det till...
...ett val!
Det är ett beslut som en man tagit och lagt ner tid på.
Jag har autism.
En minimonolog.
Jag fick veta det sent, för bara fyra år sen.
Men jag självdiagnostiserade först,
och specialisterna älskar när man gör det.
De bara, "Berätta mer om dina teorier."
Det enda skälet till att jag gjorde det var för att folk fortsatte att nämna det.
Oftast efter en show kom de och sa, "Jag tror att du har autism."
Ärligt talat tror jag att alla som sagt det till mig hade autism.
För det är sånt vi gör.
"Jag vet något som du inte verkar veta.
Även om du inte är redo så tänker jag berätta det du inte vet,
för kunskap är makt, okunnighet är en bur och känslor kan hanteras. Adjö."
Jag förstod inte hur jag kunde ha det för jag förstod inte vad det innebar.
Vi har blivit lurade till att tro
att autism drabbar unga pojkar som gillar matematik.
Och jag är varken pojke eller matematikfantast.
Folk sa att jag har autism.
Men hur skulle jag ha fått det?
Visst har jag vaccinerats, men hur annars?
Nu är vi här.
Håll i er.
Det här är den värsta myten av alla giftiga myter om autism.
Inte minst för att vi vet att vaccinationer inte orsakar autism.
Vet ni som orsakar autism? Nej, det gör ni fanimej inte.
Om ni seriöst tror att ni gör det,
är det ert självförtroende som fördummar er.
Det finns ingenting jag kan säga som kan förändra en anti-vaxxers åsikt.
För så fungerar inte trångsynta sinnen. De fungerar inte alls.
De är för trånga helt enkelt.
Ett sådant sinne kan endast förändras från insidan.
Jag vet att jag inte kan förändra deras åsikter, men jag vill försöka.
Jag tror att genom att anklaga dem för trångsynthet
får jag dem att säga emot och då har jag chansen.
Det finns helt säkert anti-vaxxers här ikväll.
Nej, berätta inte vilka ni är. Det är ingen bra idé.
Vi är fler än ni.
Det är en statistik som inte ens ni kan manipulera.
Jag vet att det finns anti-vaxxers med oss här ikväll,
för min demografi är vita, rika kvinnor
och det är ett redigt venndiagram med många övergångar.
Men om ni är anti-vaxxer lär ni inte gilla det här.
Om ni skrattat genom showen och plötsligt slutar nu,
så vet alla varför.
Om ni inte vill att det ska ske, gör bara lite sånt här.
Ni kommer inte att gilla det.
Okej, anti-vaxxers. Låt oss låtsas att ni har rätt.
Det har ni inte.
Det är inte vetenskapligt att låtsats.
Men låt oss låtsats att vaccinationer orsakar autism.
Det gör de inte.
Och nu då?
Jag som är på autismspektrumet, har något att säga till er.
Jag tar gärna en för laget.
Och jag säger inte att autism är lätt. Det är raka motsatsen.
Det förnekar jag inte.
Men hur svårt livet än är så vill jag leva,
och det är speciellt skönt att leva i en värld utan polio!
Polio är riktigt hemskt!
Det är ingen känsla utan ett faktum.
Och jag skulle hellre ha autism än att vara en sociopat som ni.
Låt mig förklara.
Om ni seriöst tror att ert enda barn
betyder mer än alla andra barn tillsammans så är ni riktigt själviska.
Om ni inte kan tänka på andra vad fan har ni ens skaffat barn för?
Skaffa en husdjurssten och ta bort er jävla blogg!
Jag fick det sagt.
Jag vet att när det här sänds kommer det där att leda till
mängder av hat från anti-vaccinationsrörelsen.
Ni ska inte tro att de inte är samordnade.
De organiserar sig som en kult.
Jag har bara gjort den här showen för ett rum i taget,
och hatet sipprar redan in.
Det är målinriktat och det är giftigt.
Men det stör mig inte. Jag gillar det faktiskt.
Det är okej.
Nu har ni väl listat ut varför jag gillar att småäta hatet?
För mikrodosering av hat gör mig immun.
Exakt. Ert hat är mitt vaccin.
Vad ska ni göra? Jag har redan autism.
Jag har högfungerande autism,
vilket inte är ett passande namn.
Det ger intrycket att jag är högst fungerande.
Det är jag inte.
Jag ska berätta hur det känns. Det är som att vara ensam nykter
i ett rum fullt där alla är fulla. Eller tvärtom.
I princip är alla andra på en våglängd som man själv inte kan nå.
Låt mig förklara.
Kvinnan här...
...har autism. Det är mitt livs jävla historia.
"Det var en begravning på samma plats och samma tid förra veckan.
Varför fick inte jag veta det?
Varför kysser de varann? Jag gillar inte ljudet."
Jag får aldrig veta något. Jag vet aldrig vad som händer.
Jag minns att på en lektion gick jag från att vara lärarens kelgris
till att bli hennes ärkefiende.
Och tills jag fick diagnosen förstod jag aldrig vad som hänt.
Lektionen handlade om prepositioner, så håll i er.
Min lärare var bra och jag gillade hur hon förklarade saker,
men vi missförstod varandra.
Hon inledde lektionen med, "Föreställ er en låda."
Sådant kunde jag göra. Jag var en visuell tänkare.
Jag såg framför mig en tredimensionell låda.
Sen sa hon, "En preposition är ett ord som beskriver ert förhållande till lådan."
Det var då mina tankar gick isär.
För jag tänkte, "Har jag en relation med en låda?"
Sen sa hon, "Ni kan vara bakom lådan. Vet någon vad prepositionen är?"
Ingen visste, men jag hade en fråga.
Jag sa, "Är jag gjord av en låda?"
Låt mig förklara.
Om jag och lådan var släkt måste vi dela DNA
och det var troligare att jag var gjord av lådan än tvärtom.
Men min lärare var inte intresserad av min lilla tankeprocess.
"Nej, Hannah, du är inte gjord av en låda. Det förvånar mig att du behövde fråga.
Okej då. Ni kan vara framför lådan. Vet någon vad prepositionen är?"
Ingen visste.
Men jag hade en annan fråga. "Har lådan ett namn?"
Om den hade ett namn kunde jag lista ut vår relation.
Vi kanske var kusiner.
Och hon sa, "Nej, det är en låda.
Lådor har inga namn, Hannah. Vilka lådor vet du som har namn?"
Jag började lista upp frukostflingor.
Hon bara, "Okej.
Ni kan vara bredvid lådan. Vet någon vad prepositionen är?"
Ingen visste, men jag hade en till fråga.
Jag minns inte hur jag tänkte,
men jag minns det hela eftersom att alla skrattade
och jag visste inte varför.
Men jag minns att jag gillade känslan.
Jag frågade, "Får jag äta lådan?"
Självklart skrattade alla utom jag och läraren.
Jag vete fasen varför hon inte skrattade.
Det är ju ett klassiskt skämt.
En ung flata frågade precis om hon fick äta lådan.
Hon tyckte inte att det var roligt. "Okej, okej.
Lugna er. Vi kanske är på fel spår.
Tänk om vi föreställer oss nåt annat i förhållande till lådan?
Vad sägs om en pingvin?
Pingvinen kan vara i lådan. Vet någon vad prepositionen är?"
Ingen visste, men jag hade frågor om pingvinen.
"Vad består pingvinen av?"
Det var frågan som knäckte min lärare.
Man vet att man knäckt en lärare när en lärare som aldrig svär, svär illa.
Jag sa, "Vad består pingvinen av?"
"Pingvin? Alltså den består av en jävla pingvin!"
Det var verkligen ett perfekt svar. Ingen kan förneka det.
Ett fantastiskt svar.
Den logiken var felfri. Ett riktigt bra svar.
Då tänkte jag att jag kanske var fel ute.
Jag hade fler frågor, men jag väntade för hon verkade upprörd.
Jag sparade frågan till senare.
Det borde jag inte gjort.
Jag borde ha ställt min fråga just då eller inte alls.
Jag gjorde det absolut sämsta.
Jag väntade tills hon kände sig trygg.
Sen ställde jag frågan, men vi hade en annan lektion då.
Det var mycket senare, under vår tysta läsning.
Jag väntade tills det inte längre var en fråga.
Det var en teori, vilket förvärrade det hela.
Jag sa, "Tänk om pingvinen åt lådan?
Finns det inte lite låda i pingvinen då?"
"Ut med dig."
Det var första, men inte sista gången, som jag kastades ut utan att veta varför.
För jag var verkligen engagerad i den lektionen.
Jag ville verkligen veta vad en preposition var.
Jag sa inte bara, "Prepositioner har jag fan aldrig hört talas om!"
Men när hon senare skulle förklara sa hon, "Du var avsiktligt trubbig."
"Men jag är ingen triangel."
Den dagen lärde jag mig inte vad en preposition är, men nu vet jag.
Jag vet också att om pingvinen ätit lådan, så skulle pingvinen omge lådan.
Det var faktiskt en riktigt bra dag när jag fick min autismdiagnos.
För det kändes som om jag fått nyckeln till mitt inre.
Jag kunde plötsligt förstå så mycket som alltid varit förvirrande för mig.
Som hur jag kan vara så intelligent utan att lyckas visa det.
Min oförmåga att fylla i formulär.
Varför jag känt mig så otrolig isolerad hela mitt liv
trots att jag försökt att passa in.
Att ha autism är verkligen ensamt.
Det är svårt att skaffa vänner
för min hjärna tar mig till platser där ingen annan finns.
Man kan inte bara börja prata med folk om POD i hundparken.
Folk gillar inte det. Jag har försökt flera gånger.
Jag är inte här för medlidande, utan för att rubba ert självförtroende.
För jag har ju hittat ett sätt att visa hur jag tänker.
Inte sant?
Ni får kalla det här för precis vad ni vill.
En monolog. En föreläsning.
Ni säger "tomat", jag säger "ketchup, trafikerad väg."
Låt mig förenkla det.
Den här showen är en metaforisk preposition
som förklarar förhållandet mellan det ni tror att jag tänker
och det jag faktiskt kan tänka. För jag gillar hur jag tänker.
Om världen är rätt och jag har rätt
kan jag lyckas utveckla mina tankar.
Det finns en skönhet i hur jag tänker.
Jag tänker inte utanför lådan.
Men det visar sig att om jag frågar snällt så får jag tydligen äta lådan.
Åh, se där.
Sponsrad av McDonalds.
Ser ni honom?
Vilken fitta.
Det här är Sankte Bernhard.
Där är Sankte Bernhard, Jungfru Maria, Jesus och ett litet lejon.
Ser ni vad som pågår på bilden här?
Jungfru Maria avsöndrar mjölk på hans jävla ansikte.
God dag.
Han bara, "Jag är oftast det konstigaste på en målning. Ett minilejon."
Inte här, för Jungfru Maria avsöndrar mjölk på hans jävla ansikte.
Den här bilden visar hur Bernhard blev ett helgon.
En dag var han bara Bernhard. Sedan fick han en syn.
I den synen stod Jungfru Maria framför honom
och avsöndrade mjölk på hans ansikte.
Jag dömer honom inte. Vi har alla haft skumma drömmar.
Drömmar som fått oss tänka, "Det visste jag inte inte om mig själv."
Det är okej.
Det skumma är att han inte tänkte, "Det här ska jag nog inte tala om."
Hans instinkt var istället att berätta för grabbarna.
Och grabbarna bara, "Helt fantastiskt. Han måste helgonförklaras."
Varför blev han ett helgon?
Vadå?
Han blev helgonförklarad för att han hade en våt dröm?
Och nu är han ett helgon?
Han bevittnade laktationens mirakel och nu är han ett helgon?
Han fick det att handla om honom. Det här är en ny lågpunkt.
Det här är bevis för att män har namngivit allt
och riggat hela jävla spelet.
Det räcker inte.
Låt oss prata om meritokrati.
Det här är Sankta Cecilia.
Hon behövde fan lära sig spela cello!
Vad fick Bernie göra?
Det är inte tillräckligt.
Är det inte märkligt att cellon har uppfunnits,
men inte notstället?
Varför förlitar de sig ännu på små nakna bebisar?
Denna är min favorit.
Det här är Hertiginnan av Alba av den spanska konstnären Goya.
Jag älskar porträttet för hon betalade nog en hel del
endast för att kunna visa kommande generationer
att hon har skor på.
"Jag har på mig skor! Allihop, jag har på mig skor."
Jag föreställer mig att hunden i parken sa det. "Jag bär skor."
Kvinnor som fastnar på stenar
är den näst mest populära sysselsättningen för kvinnor någonsin.
Någonsin.
Den här är gjord av sten.
De fastnar bara. Vad är det som pågår?
Vad i hela?
Det där är redigt saltigt vatten.
Hon simmar inte. Hon glider bara på ytan på sin mutta.
Vad gör du med dina knän?
Katten fick en stroke.
Killen bara, "Tur att du är naken för jag målar landskap."
Stor unge.
En redig knubbis.
Hon skulle behövt öppna sin POD för att få ut den ungen.
Det här är Venus från Willendorf.
Hon är äldre än de antika grekernas skönhetsideal. När skapades hon?
Den paleolitiska eran.
Min kropp är paleolitisk, allihop.
Jag är paleolitisk.
Den här killen tillhör Slytherin.
Den här killen tillhör Hufflepuff.
Titta, den famoso doktorn.
"Jag är doktor Kuk Biscotti. Jag bär två hattar."
Här är Karen, allihop. Här är Kaz.
Hon plockar korgen full av hela nävar. Bra där, Kaz.
De sitter ännu fast. Då håller de sig fräscha längre.
Varför göra så här?
Det är ett val!
Bebisen kunde legat på lådan eller varit bredvid lådan.
Han kunde fan vart en pingvin!
Varför? Det är ett val!
Det är också det första kända porträttet av Louis C.K.
Undertexter: Alexis Lilja