Downloaded from YTS.MX
NÁMOŘNICTVO SPOJENÝCH STÁTŮ UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jsem doktor Walt Miner a budu mluvit o LSD.
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Žádný živý tvor, kterému jsme dali LSD,
nezůstal bez reakce.
Působí na ryby, na pavouky, na králíky, na psy i na kočky.
Snad nejzajímavější moment byl,
když jsme jednou dali LSD slonovi.
Teď se podržte – zabilo ho to.
Někteří lidé mají špatnou zkušenost už při prvním užití.
Jiní si ho vezmou třicetkrát, šedesátkrát, nebo dokonce stokrát,
než poprvé zažijí bad trip.
Co to je bad trip? Okamžité šílenství.
Země Nezemě, z níž není návratu.
Konzumace LSD není známkou dospělosti ani duchaplnosti.
Je projevem čirého bláznovství.
Je to vskutku ruská ruleta.
V edukativních filmech bývá konzumace drog líčena
až přehnaně hysterickým způsobem.
Rodiče panikaří, děti přicházejí o rozum,
lidé vyskakují z oken.
Nechápejte mě špatně, drogy mohou být nebezpečné.
Ale mohou být také zábavné.
A jaký člověk je ochotný jít do něčeho zábavného a nebezpečného?
Když už na nic jiného,
tak snad alespoň na tohle nám náš dnešní film odpoví.
Dobře se bavte.
Nemyslím si, že psychedelika vyřeší světové problémy,
ale může to být začátek.
Brali ho všichni géniové.
Einstein, Steve Jobs, Jimi Hendrix i machr A$AP Rocky.
Vždycky jsem si říkal, že přece musí existovat něco víc,
a na LSD jsem zjistil, že toho existuje mnohem víc.
Drogy změnily můj pohled na svět.
Rozšířil jsem si obzory ve vnímání reality.
Měl jsem ho víc než stokrát.
S přehledem. Možná i dvěstěkrát.
- Nejsi ze zákona blázen už po osmi? - To říkají oni.
Houbičky jsem měl asi dvanáctkrát.
Asi dvanáctkrát jsem měl houby.
Přesně padesátkrát.
Tripovala jsem hodně.
Spoustu tripů.
LSD jsem měl mockrát. Snad pětsetkrát.
LSD jsem si dal jednou.
Možná to ani nebylo potřeba a stačilo se podívat na tento dokument.
Všichni na značkách?
Náš film právě začíná.
LSD, PEYOTL, AYAHUASCA, HOUBY, DMT
SET A SETTING
VNÍMÁNÍ
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Psychotropní látky jsou velmi široký pojem.
To, s čím jsem experimentoval já, byly halucinogeny.
Ty vás dostanou do změněného stavu vědomí,
v němž se výrazně proměňuje vaše vnímání, vaše chápání
i to, co si myslíte, že víte.
Nejprve máte pocit, že to není skutečné,
ale když ten stav pomine, tak si říkáte, co je vlastně skutečné.
Nerad bych, aby to vyznělo jako nějaká kampaň typu „Řekni drogám ne“.
Aby to lidi odrazovalo.
Podle mě je to totiž dost přínosná zkušenost.
Pokaždé když jsem zažil bad trip, a že jich bylo,
tak jsem si pak uvědomil, že to bylo přesně to, co jsem potřeboval.
Někdy vám to dá pěkně na prdel.
A někdy není na škodu to naše ego kapánek zkrotit.
Na druhou stranu ale můžete zažít i nádherné chvíle
plné lásky a podpory.
Zažijete pocity lehké bezstarostnosti a duchovního propojení s planetou.
Takže mám pocit, že se to tak nějak vyvažuje.
VESMÍR SE OTEVÍRÁ
Jednou mi dal můj kamarád sušený peyotl.
Nikdy předtím jsem ho nezkusil.
Žiju na farmě na jihu Anglie.
Dal jsem si ho v jedenáct dopoledne, po cestě z pole do domu,
a začal jsem mít pocit, jako by všechno kolem mě ožilo.
Začala si se mnou povídat tráva.
Stingu!
Ta psychedelická říše mě velice rychle pohltila.
Stromy na mě rytmicky pokyvovaly.
Stingu!
Procházel jsem kolem farmy
a najednou na mě volá John, chlapík, co se mi tam o to stará:
„Honem! Potřebuju pomoct!“
A já na něj: „Hele, já teď zrovna nějak nemám čas.“
A on: „Musíš mi pomoct.“ A já: „O co jde?“
„Jedný krávě se zkomplikoval porod.
Sám to nezvládnu.
Musíš mi pomoct, jinak zdechne. Vypadá to špatně.“
A jak na mě tak mluvil, začalo mi to víc a víc najíždět
a zneklidnilo mě to.
Tak jsem šel s ním.
Kráva na tom nebyla dobře. Plakala a měla velké bolesti.
Díky té droze začnete velice zřetelně vnímat smrtelnost.
Je to přímo tady a nejde se tomu vyhnout.
Vnímáte vaši vlastní smrtelnost, smrtelnost této planety,
smrtelnost toho telete i jeho matky.
Nemůžete to jen tak obejít.
Je to centrální bod našeho vědomí.
Jednou nebudeme existovat.
Jak se s tím vyrovnat?
Takže jsme tomu teleti omotali provazem čumák a přední nohy
a já jsem ho vytahoval ven a John to celé korigoval.
Postupně jsme byli celí od plodové vody a všech těch šťáv.
Trvalo to asi 20 minut.
Připadal jsem si, že stojím na lodi a tahám velrybu.
A byl jsem sjetý čím dál víc.
Nakonec jsme to tele vytáhli.
Jeho matka si s úlevou oddechla a mně se v ten moment otevřel celý vesmír.
Jako bych pochopil smysl života.
Psychedelický zážitek podle mě
v konceptu „já a to“
smazává to „to“.
Naráz je tam „já a Bůh“.
Se vším, co znáte, ať je to strom,
řeka nebo kus kamene,
jste naráz propojeni.
Jste stvořeni ze stejné hmoty.
Když se na svět díváte jako na věc, máte tendenci chovat se k němu nehezky.
Když ho ale vidíte jako součást vás samotných,
chováte se k němu líp.
Není to něco, co chcete dělat každý den.
Je třeba se připravit.
Musíte mít záměr.
Můžete si například říct: „Podstoupím tuto zkušenost a doufám,
že pak díky ní napíšu píseň
nebo napíšu svůj román
nebo se budu milovat
nebo se budu chovat líp ke své rodině, budu lepší občan.“
Když do toho jdete s nějakým cílem, tak se ta odměna dostaví.
Když je ale vaším cílem si jen odpálit mozek,
odpálíte si mozek.
Pak moje rada zní: Nedělejte to.
Vážně si nepamatuju, že bychom se o tom bavili.
Nepamatuju si nic víc, než že nám to dal.
A my šup, rovnou jsme to hodili do pusy.
Ani na chvíli jsme nad tím nepřemýšleli.
Absolutně jsme to neřešili.
A přitom to mohlo být životní rozhodnutí.
BOD ZLOMU
Byla jsem mladá komička v New York City.
Po vystoupeních jsme se my komici scházeli v jedný restauraci.
Jednou se tam objevil takovej hipík.
Měl s sebou hrst malých bílých papírků.
Za pětačtyřicet minut:
„Co to bylo? To bylo LSD? Nic to nedělá.“
Když řeknete: „Nic to nedělá,“
tak je to většinou ten zlomový bod.
Cítím něco?
Co znamená „cítit“?
Co to je „cítit“? Co znamená „něco cítit“?
Tak takhle to vypadá, když jste na tripu.
Pak nám přinesli horkou čokoládu
a ta pěna nebo ta šlehačka na ní úplně dýchala.
Byla až nepitelně živá.
S bandou neznámých lidí jsme odpluli do parku Washington Square.
Byli to nějací pochybní polobezdomovci.
Navzájem jsme si tam ochmatávali obličeje,
smáli jsme se a brečeli a přicházeli na ty nejneskutečnější věci.
Vím, že jsem pak řekla: „Pojďme ke mně.“
- Jo! - Jo!
Tak jsme zdrhli.
Nasedli jsme do auta, vyrazili a zastavili na červenou.
A pak blikla zelená,
pak oranžová, pak zase červená, zase zelená,
oranžová, červená, zelená, oranžová, červená.
Kámoš zapomněl, jak se řídí.
Dodnes neví, jak to auto tenkrát rozjel.
Asi nějaká svalová paměť.
Absolutně netušil, co dělá. Jak funguje auto.
Jak funguje auto?
Copak víme, jak funguje auto?
Neřiďte. Sežeňte někoho střízlivýho.
Žádný řízení. To je šílenost.
Chcete být na sedadle spolujezdce.
Nechcete řídit.
Já chci řídit.
Nechci jen sedět a hrozit se, že ten řidič vidí všechno, co já.
To budu radši řídit sám.
Vidíte ty bílé čáry
a připadá vám, že stoupají vzhůru.
Seděl jsem za volantem a ruce mi řídily samy.
Klidně jsem mohl koukat z okna a užívat si krajinu.
Tělo řídilo samo.
Nakonec jsem zastavil. Úplně jsem zastavil.
Bylo to strašně strmý,
ale já se vůbec nepřevrátil.
Nechápal jsem, jak je to možný. A pak jsem si všiml,
že nemám nohu na pedálu.
Jel jsem setrvačností a zastavil až na hollywoodské dálnici.
Ta silnice udělala…
až úplně zmizela.
Neviděl jsem nic než absolutní tmu.
A někde v dáli na konci malou lebku.
Blížila se ke mně a ta silnice vedla skrze ni.
Rozevřela čelisti a chlamst! Spolkla mě.
Na tripu rozhodně neřiďte.
KDYŽ TRIPUJEŠ,
NESEDEJ ZA VOLANT!
ZAOSTŘENO NA LSD A PSYCHEDELIKA
Ahoj, já jsem Tommy Roe.
Teď už je vám určitě jasný, stejně jako mně,
že LSD je hodně silný matroš.
LSD je prostě něco.
ČÍM SI PŘIVODIT HALUCINACE
LSD a houbičky jsou mezi halucinogeny něco jako Cola a Pepsi.
Halušky vám ale přivodí i řada dalších věci.
Ayahuasca.
DMT.
Meskalin.
To je jen pár příkladů sloučenin,
které v lidském mozku vyvolávají změněné stavy vědomí a halucinace.
Rozhodl jsem se
podstoupit iniciační peyotlový obřad.
Odletěl jsem do Mexico City.
Tam jsme nasedli do dodávky a vyrazili do hor,
za lidmi, co mě měli do kultu peyotlu zasvětit.
Nejdřív nám nacpali do pusy hromadu peyotlu.
Ale jako fakt hodně. Spolu se strychninem.
Zíral jsem na to a zařval: „Vždyť je to jed!“
Ale oni to do mě cpali dál.
A pak to hodně rychle a silně najelo.
Víte, už jen samotný pobyt v poušti je psychedelický zážitek.
Zíráte tam na obrovitánský kaktus a připadáte si jako v nějakém prasvětě.
A pak mně a ještě dalším třem zavázali oči.
Když zavřete oči, ocitnete se v trojrozměrném animáku.
Jste jako v nějakém vesmírném filmu.
A v tomhle stavu jsme museli vylézt na nějakou posvátnou horu.
Už nevím, jak se jmenovala.
Lezli jsme tam poslepu, na peyotlu, za poledního slunce.
Hrabali jsme se nahoru a byl to docela záhul.
K večeru jsme dorazili na vrchol
a tam jsem ucítil, jak mi někdo něčím kropí hlavu.
Říkám si: „Aha, to je sprcha.“ Byli jsme špinaví.
Otevřel jsem oči a ona to byla krev.
- „Co je to?“ - „Jelení krev. Součást rituálu.“
Lili mi na hlavu jelení krev.
Tehdy se vracela Halleyova kometa.
A to je vážně něco, zvlášť když jste na peyotlu,
protože vypadá jako ohnivý drak.
Bylo to docela hrůzostrašné.
Ale nevyděsilo mě to tolik jako ten koncept smrtelnosti,
který v sobě permanentně mám.
Bylo to…
hodně složité, ale myslím si, že to dávalo smysl.
POŠKOLÁCKÝ SPECIÁL O LSD
Drogy jsou skvělé.
Psychedelika jsou vážně super.
Miluju halucinogeny.
Ahoj, máš něco?
Tyto a podobné hlášky slýcháme na hřištích dennodenně.
Děsí vás to? Mělo by.
Dnešní mládež se ráda řídí heslem: Aktivuj se, nalaď se a vzlétni!
Jak je možné, že jsme my rozumní nepodlehli?
Protože sledujeme videa jako to, které si pustíme dnes.
O mladé dívce,
pojďme jí říkat Emily, protože tak se skutečně jmenuje,
a o tom,
jak zažila bad trip.
Čau lidi. Jak je?
Hele, Emily, dnes pořádám mejdan. Bylo by bezva, kdybys přišla.
Počkej, chtěli jsme přece jít k vám.
Dělat něco slušného pod máminým dozorem.
Rodiče občas nadávají, ale jinak je s nimi docela zábava.
Doraz, Emily. Bude legrajda. Bude tam hafo tvrdejch drog.
Tak jo, možná se tam ukážu.
Zas tak hrozný to být nemůže.
Kdo si dá něco vostrýho?
Mám tu nějaký tripy,
houbičky,
kyselinku, čtverce, papíry…
Mám tady Stopaře,
mám tady Cyklistu,
mám tu Panoramatixe,
Super Maria, Luigiho
a taky Reagany a Orange Sunshine.
Jdu do toho!
Orange Sunshine zní dobře.
Má to spoustu jmen, Emily,
ale člověk nemusí být zrovna šprt, aby nevěděl, co mají společnýho.
Bad trip.
No tak, Emily, zkus to.
Tak možná jeden.
- Nedělej to. - Mysli na svou budoucnost.
Už to asi působí.
Zvláštní.
A tak vypadá trip v každém filmu. Nikdy to nevystihnou.
Vždycky použijou rybí oko nebo tak něco.
Vždycky sníží výšku hlasu.
Všechno vypadá rozplizle a dotyčný vždycky prohlásí něco jako:
„Hej, dal jsem si LSD! Panebože, cítím svou duši!“
Jediný film, který to celkem vystihl, byl Strach a hnus v Las Vegas.
V jedné scéně je Johnny Depp v kasinu
a začne se mu pod nohama rozpíjet podlaha.
Když jsem to viděl, tak jsem si říkal: „Jo, to je přesný.“
Nevím, kolikrát jste měli LSD,
ale já když jsem hodně tripoval, tak se mi pravidelně stávaly věci,
které by se za normálních okolností nestaly.
Neobyčejné a někdy i hrůzné věci.
NEOBYČEJNÉ A HRŮZNÉ VĚCI
Jmenuju se Anthony Bourdain.
LSD jsem míval moc rád.
Na konci šedesátek jsem byl teprve mladý teenager a…
dost mě štvalo, že jsem celou tu éru hippies propásl.
Čítával jsem o ní v devíti nebo deseti letech v časopise Life
a přišlo mi to hodně zajímavý.
Nemohl jsem se dočkat, až vyrostu a vyrazím do San Francisca
a dám si tripa.
Lidi se z toho vrhají z oken, na tom musí něco být.
A naši kvůli tomu vyšilovali, což mě utvrdilo v tom, že je to dobrý.
Byl jsem hodně ovlivněný knihami H. S. Thompsona.
STRACH A HNUS S H. S. THOMPSONEM
A když říkám „hodně ovlivněný“, tak tím myslím,
že byl pro nás Thompson nejlepší na světě.
Chtěli jsme být jako on.
Existuje obrázek, který zachycuje jeden jeho bad trip.
Thompson sleduje, jak se k němu plazí s kudlou v zubech jeho mrtvá babička.
Přišlo nám to vtipné a chtěli jsme taky něco podobného zažít a přežít.
A tak jsme si na víkend naplánovali jednu takovou bezstarostnou jízdu.
Našim jsem řekl, že budu přes víkend spát u kamaráda.
Chodil do autoškoly, směl řídit auto.
To byl v podstatě základ našeho velkolepého plánu.
Sehnali jsme drogy.
Hodně papírů, nějakou trávu, libanonský hašiš,
flašku ginu a dva pakly piv Maximus.
Nevím, proč zrovna tuhle značku.
A taky, a to je důležité, metakvalon.
Naházeli jsme to do sebe, včetně LSD.
A vyrazili jsme do srdce Catskillských hor.
A jak si tak jedeme a LSD začíná působit, tak uvidíme dvě stopařky.
Hezké mladé holky. Byly to břišní tanečnice.
Jedna z nich se představila jako Panama Ray.
Byly to zkušené světoběžnice a potřebovaly svézt.
Hned jsme na sebe práskli, že jsme sjetý jak mývalové
a že v sobě máme slušný arzenál všeho možného,
což samozřejmě ty dvě rozkošné květinky velice zaujalo.
Jeli jsme do jejich motelového pokoje, kde jsme vykouřili trávu a nějaký hašiš.
Bacha, útočí!
Pak se Panama zeptala na ten metakvalon.
Tak jsem jí jeden dal, ale ona se zatvářila,
že je to málo, že by snesla dva.
Dva 400miligramové prášky.
Byla to těžká chemie, ty prášky byly hodně silné.
Ona to navíc prokládala alkoholem, takže brzo začala být dost mimo.
My ostatní jsme byli už taky dost odstřelení.
Jenže pak se to celý zvrtlo.
A to hodně rychle.
Panama začala vytahovat modely ze svých starých štací ve Vegas.
A jak se tam tak kroutila, tak jí najednou zajely oči pod víčka
a složila se k zemi jako pytel brambor.
Je po ní.
Je mrtvá a my jsme ji zabili.
Okamžitě jsem začal mít stíhy,
že nám nad motelem krouží policejní helikoptéry se světlomety.
Speciální jednotky vyráží beranidlem dveře,
rozbíjí okna a skáčou dovnitř.
Co teď budeme dělat?
Naši si myslí, že spím u vás doma.
Jsme sjetý, a to hodně.
Cestou sem byla obloha plná barev, soustředných kruhů
a neobyčejných a úžasných věcí.
A naráz takový běs a paranoia.
Celá realita se dost škaredě zvrtla.
Než jsme vůbec začali chápat, co se stalo,
tak se Pamela zase probrala a vstala.
Jako by se nic nestalo.
Zvedla se, jako by se kácela naprosto běžně.
Nalili jsme do sebe spoustu ginu a šňupali koks z Bible od Gedeonů.
Vím, že jsem v jednu chvíli odešel do koupelny a zahlídl se tam v zrcadle.
Byl jsem indiánský náčelník s tváří pomalovanou válečnými barvami.
Dívat se na tripu do zrcadla není nikdy dobrý nápad,
ale tentokrát to bylo fakt špatný.
Nekoukejte do zrcadla. Radši je něčím zakryjte.
Zrcadlo není dobrý nápad.
Bože, koukat do zrcadla, to je to nejhorší.
Zíráte a říkáte si: „Kdo to je? To jsem já?“
Vidíte skrz kůži.
Na tripu je vaše kůže mnohem průhlednější.
Vidíte, jak vám v žilách a tepnách proudí krev.
Zvlášť pokud máte potíže se sebeúctou.
Já jsem se třeba viděl jako koza.
Ať vypadáte jakkoliv, zrcadla zakryjte.
KDYŽ TRIPUJEŠ,
NEDÍVEJ SE DO ZRCADLA
Nedívej se do zrcadla!
Jsem doktor Charles Grob. Hláskuji se G-R-O-B.
Jsem psychiatr a výzkumný pracovník
a zkoumám potenciál léčebného modelu halucinogenů
při léčbě duševních onemocnění nebo závislostí.
HALUCINOGENY JAKO LÉK
Také jsem provedl studii posvěcenou Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv,
v níž jsme měli povolení použít halucinogenní houby, psilocybin,
při léčbě pacientů s pokročilým stádiem rakoviny
a s reaktivní úzkostí.
Kvalita života se u nich výrazně zlepšila,
nikdo z nich neměl bad trip,
u nikoho se neobjevila žádná vážná fyziologická reakce.
Takže jsme zjistili, že minimálně u této léčebné metody
existuje jistý pozitivní potenciál, který stojí za to dále prověřovat.
Poslechněme si mladé lidi, kteří mají pro braní LSD své důvody.
Poslechněme si i lékaře, psychology a další odborníky,
kteří LSD sami vyzkoušeli.
Jediná chvíle, kdy jsem měl pocit, že sám sebe skutečně chápu, byla na tripu.
Všechno mi bylo jasné.
Bad trip jsem nikdy nezažila.
Vždycky to bylo jenom dobrý.
Měla jsem ohozy speciálně na tripování,
měla jsem hudbu speciálně na tripování.
Měla jsem speciální make-up.
Pro mě to byla…
rituální droga.
Chcete vidět můj dům?
Můj dům je acidový dům.
Ovlivnilo to všechno.
NA TRIPU JSEM NORMÁLNÍ
Vtipné historky o drogách mě strašně baví.
Podstatou toho, na co se ptáte, je…
že když berete drogy správně, nemůžete mít spořádané historky.
Ahoj, já jsem Carrie Fisherová a…
brala jsem hodně LSD.
Poprvé jsem se o něm doslechla nejspíš od Johna Belushiho.
Ale neměla jsem problém s…
Nikdy jsem s ním neměla problém.
Nikdy jsem se nedostala do fáze,
kdy by mě to začalo stahovat dolů tak jako opiáty.
Bylo by fakt těžké…
Je vůbec možné být na LSD závislý? Není.
Ale na braní je do těžká droga.
Takže jsem pořádala výlety na různá místa po celém světě
jen za účelem braní LSD.
Dělala jsem tyhle věci a úplně jsem zapomněla na to,
že vypadám
jako princezna Leia, nebo čertví, za koho mě tenkrát lidi měli.
Není nejlepší nápad se ztripovat a pak se poflakovat na veřejnosti.
Tenkrát jsem jela na Seychely.
HVĚZDNÉ VÁLKY JEDOU NA DOVČU
Dávali jsme si tam LSD a…
ježišmarja… byla jsem…
na pláži a nikdo jiný tam nebyl.
Měla jsem s sebou svoji kameru Super8,
jo, někdy tenkrát to bylo,
a natáčela jsem svýho kámoše.
A v průběhu toho jsem najednou
pocítila
narušení síly.
To tam nedávejte.
Tak jsem se otočila, mimochodem jsem…
Už nevím, jestli jsem byla úplně nahá, ale nahoře jsem nic neměla.
Otočili jsme se
a za náma zrovna zastavil autobus plný Japonců.
Došlo nám, že jsme na místě, kam je všechny svážejí z hotelů na oběd.
A já tam stála, všichni mě znali jako princeznu Leiu,
a neměla jsem na sobě skoro nic.
Když jsem si vzala LSD, bylo to jako: „Aha! Jasně, tohle dává smysl.“
A když jsem se dozvěděla, že mám bipolární poruchu,
tak jsem šla za doktorem a řekla jsem mu:
„Ale na LSD si připadám normální.“
To, že si na LSD připadala normální, tenkrát na vrcholu její slávy,
mohlo souviset s tím,
že v té roli veřejně známé osoby nebyla sama sebou,
že mohla mít pocit odosobnění.
A to LSD jí pak umožňovalo
vracet se zpátky k jádru její osobnosti
a cítit se zase přirozeně.
Nicméně jsme si tohle Owsleyho LSD dali.
A byli jsme strašně sjetý.
Byli jsme v Central Parku
a já jsem se držela trávy,
protože jsem se bála, že odletím ze Země.
A pozorovala jsem tam jeden žalud.
Jak ten se hýbal!
Nikdy jsem neviděla nic, co neexistovalo.
Viděla jsem jen věci, co existovaly, ale chovaly se divně.
Ty krávo! Ty jsi Carrie Fisherová!
Ty seš, kurva, princezna Leia!
Panebože, vždyť já jsem tvůj velkej fanda!
Byly nevychované…
Sleduj. To jsem si koupil na blešáku.
A nevychované…
Mluvím s tebou, protože sis zrovna odpálila mozek!
Ne. To ne.
Musela jsem se na ten žalud dívat,
jak si tam jede vlastní show.
Děláš v šoubyznysu. Něco ti ukážu. Řekni, co si o tom myslíš.
Já jsem cvok.
Já jsem padlej na – na – na hlavu.
Já jsem cvok.
- Co na to říkáš? Ještě to není… - Sklapni!
Aha. Takže se ti to nelíbí.
V tu chvíli už to zase začínal být normální žalud.
Nikde neříkej, cos viděla.
Nikomu ani muk!
Jako psycholog ti musím říct, že to, jak věci chápeš, odporuje faktům.
Jediné správné chápání reality se skrývá v bad tripu a jeho následné analýze.
Čili bys měl chtít o bad trip usilovat a následně se ho pokusit zanalyzovat.
Tak jako psychologové analyzují sny.
Pokud v tom ale nemáš dostatečný trénink, nemůžeš to podstoupit sám.
Drogy mění vaše vědomí velice radikálně.
Takže hrozí, že se vám spustí psychóza, tedy to, čemu se říká „bad trip“.
Čím lépe podchytíte set a setting, tím víc bad trip minimalizujete.
„Set“ je stav dotyčného člověka,
stav jeho mysli, jeho slabá místa, jeho záměr.
„Setting“ je prostředí. Bezpečnost prostředí, kde si drogu berete.
Neberte LSD s cizími lidmi
nebo s těmi, co předstírají, že jsou přátelé nebo přátelé přátel.
Volte správnou společnost.
Nikdy netripujte s kreténem.
Nechcete kecy typu: „Lítáš si?“
„Taky to cítíš? Jak se ti otevírá mysl?“
To je úlet.
„Týjo, vidíš ty růžový slony?“
Pokud jste smutní nebo řešíte problém, LSD to může ještě víc zhoršit.
Nechcete mít hlavu plnou šíleností.
Problémů, které zrovna řešíte.
Když se třeba s někým rozejdete nebo vás někdo načapá, jak si ho honíte.
Protože ten pocit viny a hanby LSD znásobí.
Měli byste být psychicky vyrovnaní.
Je to cesta, kterou si musí projít každý sám.
Ale s kámoši.
Zavřete se někam s partou dobrých kámošů.
Teda ne úplně. Buďte i venku. Užívejte si to venku.
Já bych doporučil les. Les je ideální.
Někde u vody, kde šumí řeka, jsou tam nějaký buky a je tam hezky.
Lidi říkají, že je dobrý tripovat někde na louce, někde v přírodě.
Asi jo, ale já to nikdy nezkusila. Vždycky jsem byla v New Yorku.
Při svém prvním tripu v New Yorku jsem měl stíhu, že mě chtějí zabít taxíky.
Od měst se držte dál.
KDYŽ TRIPUJEŠ,
PODCHYŤ SI SET A SETTING!
A teď zpátky k Bad tripu.
Každý vám řekne, že když si podchytíte set a setting,
tak bude váš trip v pohodě.
Jediná jistá věc ale je,
že lidi mají často zaděláno na pořádný…
bad trip.
Můžu tě seznámit s panem pomerančem?
Já nevím. Můžeš?
Tohle je vážně uhozený.
To teda. Přestaňte, už to není vtipný.
Víš, co by bylo vtipný? Kdybych vyskočila z okna.
To zní jako dobrej nápad.
Jo, udělej to!
Tak jo!
Cože? Ne!
Z okna ne!
Drogy jsou děsná prdel. Ale ne pořád.
Ahoj, já jsem Nick Kroll a k LSD mám jednu odstrašující historku.
Bylo to mega zábavné, jen chci, aby byli lidi opatrní.
MILUJU SVÝ KÁMOŠE
Kamarád si před pár lety pronajal dům v Malibu,
aby uspořádal rozlučku se svobodou.
Já obstaral hromadu houbiček.
Znáte to, chlapi, co jim táhne na čtyřicet,
prostě občas potřebujou vypnout.
Byli tam lidi, co kouří šalvěj, takže bylo jasný, že jde o správnou sortu.
Měli jsme svoji soukromou pláž.
No a dali jsme si ty houby. Já víc, abych potvrdil kvalitu.
Miluju svý kámoše!
Všichni jsme si to užívali.
Říkal jsem si: „Ztripovaný a ve vodě. To je skoro jasný, že se utopím.
Ale zase je super být propojený se Zemí.“
Vylezli jsme z vody,
nějak se to rozjelo, tak jsem si šel radši sednout.
Měl jsem toho přece jen víc.
Viděl jsem, že ostatní začali shrabávat mořské řasy.
Bylo mi naprosto jasný, co bude následovat.
Vylezli z vody,
pobrali těch dvacet pětadvacet kilo řas,
dotáhli to až ke mně a všechno to na mě naházeli.
Byl jsem z toho…
nadšený.
Ty řasy se na mně začaly hýbat.
Hulákal jsem: „Jsem chaluháč.“
Jsem chaluháč!
Ani mě nenapadlo to ze sebe sundávat,
ten mořskej bordel.
Chaluháč!
Druhý den jsem se probudil
plný zarudlých šrámů,
protože jsem v tom mořským bordelu
strávil dobrou třičtvrtěhodinu.
Já zobání prášků moc neholduju, ale nejlepší trip je na LSD.
To jo, ale taky se to může hodně zvrtnout.
Tak například chcete přejít křižovatku.
HUDEBNÍCI
A normálně jste zvyklí se řídit červeným a zeleným panáčkem.
A mě jednou napadlo:
„Hej, já bych chtěla jít tam.“
A místo toho, abych šla z bodu A do bodu B a pak do bodu C,
jsem se rozhodla jít z bodu A do bodu C.
Zní to dost pitomě, ale tohle mi prostě LSD dalo
a já to začala běžně praktikovat.
Když se nikdo nedívá, jdu přímo do bodu C.
S žádným béčkem se zbytečně nezdržuju.
BÍLÁ SOVA
Já jsem Kathleen a to je Adam. Jsme manželé a jsme oba muzikanti.
Teď ty.
To, co vám chci vyprávět,
není…
Já jsem na LSD ani na houbách nikdy žádný bad trip nezažil.
Žádný šílenství.
Někdy koncem osmdesátých let jsme ve čtyřech vyrazili…
Kamarád Money Mark mi básnil o jednom místě v Baja.
A tak jsem se ještě se třema ženskýma ocitl uprostřed pustiny někde v Mexiku.
Jedna z nich řekla, že má dva papíry a že si je můžeme dát.
Tak jsme je hodili do džusu a vypili ho.
A dostali jsme defekt.
Zůstal jsem se třema ženskýma trčet uprostřed pustiny.
Nevěděl jsem, jak se dává rezerva. Ani jestli ji mám. Neměl jsem ani páru…
On nevěděl, jak se mění pneumatika!
Ani nevím, jestli jsme se po ní vůbec dívali.
Bylo to tam hodně pochmurný.
Přímo nad náma lítala bílá sova.
Napadlo nás: „To je znamení. Teď se stane něco velkýho.“
A přijely dvě dodávky plné chlapů, obrovských hromotluků.
A my: „To je super! Ne, počkat, to je trochu divný.“
Vyskákali ven, obcházeli nám auto a koukali po nás.
V autě tři sexy kočky.
Nabídli mi, že mě zavezou za někým, kdo mi může tu pneumatiku dát.
Řekl jsem holkám, že nevím, jestli se vrátím.
Tak jsme se všichni objali a popřáli si hodně štěstí.
A pak jsme jeli a jeli, až někam daleko nahoru do hor.
Bylo to jako ve filmu.
Kolem ohně tam seděla parta starých chlapů
a vzadu stály dvě cihlové boudy.
Zeptal jsem se: „Tamhle?“
Z boudy se vyvalil ten největší obr, jakýho jsem kdy viděl.
V montérkách, bez košile, osvícený zezadu.
A v rukách to největší kladivo na světě.
Čím víc jsem se bál, tím víc se mi smáli.
Otočil se a začal mlátit do vrat.
Otevřel je a mně došlo:
„Hm, tak je to jasný.
Buď je všechny zmlátím a zdrhnu, nebo se podívám dovnitř.“
Obr rozsvítil a já spatřil hromady pneumatik.
Měli jich tam hordy. Byla to nějaká církev.
Ty dvě dodávky patřily nějaký církvi.
Doprovodili nás, ukázali nám cestu zpátky…
- Všechno dopadlo dobře. - Ta sova byla znamení.
Toto je váš mozek.
Toto je váš mozek na drogách.
Toto je váš mozek v mém sendviči.
Vynikající.
Vždycky ta samá písnička. Znáte to.
Vzal si LSD, myslel si, že umí lítat, skočil z okna.
Tragédie.
Byl to kokot. Dobře mu tak, idiotovi.
Když si myslel, že umí lítat, proč nevzlétl ze země?
O skákání z oken kolovala spousta historek.
Všichni je znali.
Ale byla to jen hromada keců,
které se ze začátku šířily, aby nás od braní LSD odradily.
Naši byli oba terapeuti.
Pracovali v psychiatrické léčebně
a od braní drog mě odrazovali tím stylem,
že přišli domů z práce a spustili, co tam mají za případy dětí,
co to zkusily jen jednou.
Máma říkala:
„Ten kluk si zakouřil trávu, jenže v ní byl fencyklidin.
Tak mu z toho přeskočilo, že neví, čí je.
Celou dobu si jen strká pěst do zadku.“
Přesně tohle mi vždycky říkala.
Takže já jsem se drog bál jako čert kříže a nikdy jsem si nic nechtěl dát.
Nikdy. Teda dokud jsem neodjel do Amstru.
TYHLE HOUBY NEFUNGUJÍ
Jsem Paul Scheer
a tohle je můj příběh o tom, jak jsem se nehorázně sjel.
Odjeli jsme s partou komiků na šňůru do Amsterdamu.
Říkali jsme si: „Super, tam je legální marihuana.
Dokonce si můžeme dát i houby. To bude paráda.
Rozhodně se musíme zhoubovat.“
Tak jsme zašli do obchodu
a oni nám je přinesli jako diamanty u Tiffanyho.
Měli různé druhy, my jsme si nějaké vybrali,
pamatuju si, že jsem si vybral nějaké havajské.
Říkal jsem si: „Havaj, zasurfujeme. To chci.“
Vymýšleli jsme, kde bude nejlepší si to vzít.
A napadlo nás Van Goghovo muzeum.
Takže jsme tam vyrazili,
dali jsme si ty houby…
Říkali nám: „Nejezte všechny naráz.“ A my: „Jasně.“
Cpu to do sebe a po pěti minutách…
„Nic necítím. Tyhle houby vůbec nefungujou.“
No…
Jsem Paul Scheer v Amsterdamu a vypadá to, že z těch hub nic nebude.
Tak jsem si dal další a další…
Tak se aspoň mrknu na obrazy.
Paul Scheer v Amsterdamu.
Vybral jsem si ten, jak jsou na něm vrány a kukuřičný pole.
Z nějakýho důvodu mě zaujal.
„To je vážně zajímavý. Koukejte na to.
Já ty vrány vidím zespodu!“
Začal jsem se točit, protože se mi zdálo, že když se točím,
tak vidím části obrazu, které neexistují.
Do prdele!
Té kukuřice!
Najednou mám pocit, jako by ti ptáci lítali na mě.
Stojím v kukuřičném poli.
Ty vole!
To muzeum je docela populární.
Rodinky s dětmi, hodně lidí…
A já tam stál asi deset centimetrů od obrazu,
skoro vzhůru nohama,
a mumlal jsem něco jako: „Ano, ano.“
Celé se to proměňovalo a hýbalo. „Van Gogh je génius.“
Já jsem ho pochopil!
Pochopil jsem Van Gogha!
Pak mi začalo být nějak horko, začal jsem se potit,
tak jsem radši vypadl.
Vrátil jsem se do domu, kde jsme bydleli.
A navrhl jsem ostatním: „Chlapi, musíme zajít do McDonaldu.“
A všichni: „Jo!“
Ten plán nejspíš vzešel z toho,
že jsme byli v cizině a chtěli jsme se uzemnit něčím americkým.
Takže mě napadl mekáč.
Došel jsem tam, nakoupil jsem pytel hambáčů,
donesl jsem je domů a porozdával je ostatním.
Pustili jsme se do nich,
a tak jako když Alenka v říši divů snědla prášky,
dojedli jsme a bylo to pryč. Byli jsme zase normální.
Říkal jsem si: „Díky, McDonalde. Zachránil jsi nás.“
Do McDonaldu jsem nikdy nešel, protože nejsem idiot.
Jestli je na tripování něco neetického, tak je to jít do McDonaldu.
Kážete chleba, a pijete víno.
Vejdete dovnitř a zjistíte, že jste v břiše zrůdné bestie.
Máte duši, ale jste v bezduché kleci.
VŠECHNO JE PROPOJENÉ
Ahoj, já jsem Rob Corddry.
Psychonaut.
Screen Actors Guild.
Jednou jsme si dali houby a já jsem seděl před zrcadlem.
Halucinace jako prase, sjetý jako hovado,
jen tak jsem tam na sebe zíral.
Sundal jsem si košili,
což mě normálně vždycky trochu rozhodí.
V tomhle stavu ale nevnímáte žádné tělesné dysmorfie.
Vidíte věci tak, jak skutečně jsou.
Bez ohledu na to, jak moc se chvějí a dýchají.
Tělo dýchá tak jako tak.
Prohlížím si své tělo, svou tvář, sleduju, jak ve skutečnosti vypadám.
Můj obličej vypadal úplně jinak.
Tělo bylo jako nějaká mušle.
Viděl jsem své nitro, ne to, co bylo v zrcadle.
Měl jsem pocit, že jsem větší než moje tělo.
Říkal jsem si: „To je ono.
Jsme součástí celku. Všechno je propojené.“
Sledoval jsem se v zrcadle a viděl jsem, bylo to jako…
Byl jsem celý svět.
Viděl jsem všechno. Všechno bylo propojené.
A dobré.
Prý se na tripu nemáte dívat do zrcadla.
Ale já říkám: „Jen do toho!“
KDYŽ TRIPUJEŠ,
PODÍVEJ SE DO ZRCADLA
Podívej se do zrcadla!
Podíval jsem se do zrcadla a spatřil jsem obličej příšery.
Byla to děsná haluz. Fakt hnusný.
Když vyrůstáte někde na předměstí, v městský komunitě,
tak je pro vás LSD to samý co krek, piko, fencyklidin
nebo podobný sračky.
Prostě se tím našijete.
A když jste pak starší
a dáte si lysohlávky a podobně, tak zjistíte,
že všechny tyhle houby a plíseň jsou náramně uklidňující materiál.
MILUJTE SE
LSD jsem si dal poprvý někdy pár let zpátky.
Konečně jsem se cítil bejt na to spojení s planetou a vesmírem připravenej.
Bylo to šílený. Bylo to s jednou nádhernou ženou.
Ona mě k tomu přivedla.
Pamatuju si, že nám to tenkrát servírovala na sušenkách.
Bohužel nám to najelo přesně v ten moment, kdy jsme na to skočili.
Křepčíme a užíváme si to, znáte to.
Byl to úžasnej pocit. Všechno se zintenzivnilo.
Viděl jsem všechno možný.
Cítil jsem všechno možný.
Barvy se pohybujou. Slyším barvy. Cítím jejich chuť.
Jak, kurva, může barva nějak chutnat?
Všechno, co mi dělala, mi z nějakýho důvodu připadalo…
úžasný!
Dvakrát tak dobrý.
Neuvěřitelný.
Všechno bylo barevný,
trochu vulgární, trochu oplzlý, chápete?
Víte co. Co na to říct? To je život.
A nekecám,
z péra mi vystřelila duha.
Mělo to zvuk, jako když přejedete rukou po pianu.
Vůbec nechápu, kde se tam ta duha vzala.
Vylítla mi z penisu.
Vlastně duhy ani nemám rád.
Druhej den ráno jsem se vzbudil
a povídám spolubydlícímu:
„Hele, našel jsem odpověď na otázku života.“
Povídám:
„Je to vzájemná láska.“
A on na to:
„Si piš.“
To byla moje první zkušenost s LSD.
Ale každej máme to svoje.
Nejsem žádnej obhájce psychedelik.
Mě osobně to baví, ale není to pro každýho.
Jsem umělec. Je to můj životní styl.
Mám rád psychedelickej…
rock, co se hrával v šedesátkách.
The Castaways, Jefferson Airplane,
Rolling Stones krutě váleli, Beatles samozřejmě.
Jimi…
Kdo zpíval Hurdy Gurdy Man? To byl Donovan?
S šedesátými léty se pojí jedna zásadní otázka.
Má všechno to pozemské utrpení nějaké opodstatnění?
Protože až do října roku 1966
bylo LSD legální
a bylo užíváno k velmi prospěšným věcem, jak je nám všem známo.
Z dokumentů dnes víme, že pomohlo mnoha lidem.
Jsou to kapky na úzkost.
Umírající lidé, kteří dostanou DMT, znáte ten příběh…
Dostanou například psilocybin
a jejich úzkost najednou zmizí,
protože zjistí, že smrt je přirozená věc.
Nikdy jsem neměl ayahuascu ani DMT.
Toho se bojím.
Ale třeba k tomu jednou dospěju, třeba seberu odvahu.
DMT je jízdenka…
SYN TIMOTHY LEARYHO
…do prvotního bahna.
Jestli chceš zažít, jaké to je být prvotním organismem
a vidět, jak se ti ego rozplyne v nicotě,
zakuř si DMT a budeš to mít.
Budeš tam, budeš mít přímý kontakt s mimozemšťany, s barvami,
prastarými vzorci a posvátnou geometrií.
Je to úžasné.
Jmenuji se Zach Leary
a vyrůstal jsem s Timothym Learym,
což byl americký filozof a psycholog z konce 20. století.
Když si táta dal poprvé v Mexiku psilocybin,
tak pronesl ten slavný výrok:
„Čtyři hodiny na houbách mi daly víc
než předchozích 20 let studia psychologie.“
Psychologové a psychiatři chtějí využít LSD k léčbě duševních nemocí.
Myslím, že LSD bude u duševních nemocí
lékem číslo jedna, jakmile se s ním lékaři naučí pracovat.
A v roce 1963 ho…
s velkou pompou vykopli z Harvardu.
Za to, že prováděl se studenty pokusy s psychedeliky.
Timothy Leary a Ram Dass,
Terence McKenna a všichni ti,
co strávili celý život zkoumáním této oblasti
a měli k tomuhle zkoumání potřebné znalosti a osobní nastavení,
byli umlčeni.
Takže jsme to posrali.
Podle mě byla velká škoda, že byl výzkum
této generace psychedelických badatelů takto náhle přerušen.
Byli totiž na stopě velice významných objevů.
Vyvíjeli nové léčebné modely,
které dodnes považujeme za hodné výzkumu,
protože mohou představovat velkou naději
pro duševně nemocné pacienty,
jimž nemá tradiční psychiatrie příliš co nabídnout.
Existuje řada zásadních otázek o LSD, které zůstávají nezodpovězeny.
Čeká nás ještě spousta práce.
V budoucnu bude nutné provést ještě mnoho výzkumů.
Snad jednoho dne najdeme odpovědi.
Lidé se mě vždycky ptají,
jaký byl můj nejlepší psychedelický zážitek s mým tátou.
Skvělé byly koncerty Grateful Dead.
Měl jsem halucinace…
Pamatuju se, jak se hlava Jerryho Garcii tak desetkrát zvětšila…
Jít na Grateful Dead střízlivý bylo fajn.
Ale jít tam na drogách bylo fakt dobrý.
Koncerty Grateful Dead.
Nejlepší místo na tripa, protože tam bylo bezpečno.
Bylo to na to zařízené,
byly tam takové bezpečné zóny pro lidi, co si dají LSD.
I když jsem nebyl fanda té hudby,
tak Grateful Dead jsem viděl, troufám si říct, snad dvanáctkrát.
Mám rád Jerryho Garciu.
Nestydím se to veřejně přiznat.
Vážím si Grateful Dead, chodil jsem na vysokou, jsem běloch…
Šla jsem na pódium s Grateful Dead
a usnula jsem jim tam před levým reprákem.
Takhle se pozná dobře ztripovaný člověk na koncertě.
Chodí takhle s hlavou dopředu.
Vzhůru do života!
A takhle se pozná špatně ztripovaný člověk.
Má vystrčený kolena.
Jde do toho koleny, hlava až poslední, aby ho ty sračky úplně neschlamstly.
Jednou jsem špatně odhadl množství.
Vzal jsem si toho moc. Podíval jsem se na Mickeyho a povídám:
„Já to nedohraju, musím do šatny.“
Roztavily se mi činely.
Může se to stát a není to dobrý.
Přišel jsem domů a pořád to šlapalo.
Ten návrat do normálu trvá.
Poslušně jsem se posadil s rodiči ke stolu.
Maminka zrovna servírovala snídani, protože už bylo ráno.
A přinesla mi vajíčka,
které tančily nějaký nový styl moderního tance.
Nějaké nové taneční kreace či co.
Všechno bylo v pohybu, párečky se taky kroutily,
vytvářely různé obrazce.
- „Jak ti to chutná, Billy?“ - „Dobrý.“
Nedalo se to jíst.
A teď zpátky k Bad tripu.
Máte rádi, když se vám dějí věci, které byste nejradši nikdy nezažili?
Jasně že ne.
A právě to vás potká, když vyrazíte na drogovou párty.
Protože na každé drogové párty se najde nějaký zlomyslník.
Jeho cílem je vás zfetovat, ať chcete nebo ne,
Jeho zbraní
je dávka.
- Lidi. - No tak!
Pomerančová limča.
- Lokněte si. - Dejte si!
- Pijte. - Lokněte si.
Hele, jestli tu čerstvoučkou limonádu nechtějí, tak si ji dám já.
Jasně. Já taky.
Proč je všechno tak zářivě duhový?
Páni! Vidím celý vesmír.
Vy máte snad halušky.
Nemáme. Nic jsme si nedali.
Nikdy bych si nic nevzal.
Vidělas toho draka?
Jste si jistí, že to nejsou halušky?
Já jsem si jistej, že jsou,
protože jsou nadopovaný.
Dal jsem jim do pití deset papírů.
Já to ale nechtěl!
Už nikdy nebudu jako dřív.
Dávat někomu drogu nevědomky není dobrý.
Stáváte se odpovědnými za jejich psychiku
a za to, co se jim bude dít dalších 12 hodin.
A pokud LSD nikdy neměli, tak na to vůbec nemáte právo.
Když jsme si vzali onu nechvalně proslulou drogu, LSD,
večeřeli jsme zrovna u našeho zubaře.
Hodil nám ho tajně do kafe.
Nikdy jsme o LSD neslyšeli.
Teda je dobře, že jsme o něm neslyšeli, protože je opředené
paranoidními historkami.
Ale lidi, co mají bad trip, ho mají, už když si LSD berou.
Když jsem zjistila, že jsem ztripovaná…
Propadla jsem se do temného tunelu.
PAPÍR V PITÍ
Ahoj, já jsem Rosie Perezová alias hvězda Portorika.
Bylo to na Silvestra někdy koncem osmdesátých let.
Vyrazila jsem se sestrou do jednoho klubu v Alphabet City.
Byl to klub, ve kterém se nikdy neprodával alkohol.
Všichni tam chodili hlavně kvůli hudbě a tanci,
všichni žili zdravě a pečovali o sebe.
Takže se tam pil jen punč nebo ovocný džus.
Došly jsme k baru a barman na nás:
„Zdravíčko, dámy. Chcete se trochu pobavit?“
A my: „Jasnačka, proč ne.“ A on: „Tak fajn.“
A nalil nám punč.
Vypily jsme ho, šly jsme tančit, začaly se potit a vrátily se zase k baru.
„Můžem ještě jeden?“
„Jste si jistý?“
„Jo, byl fakt dobrej.“
„No tak jo.“
Daly jsme si další a zničehonic se celý klub začal rozpínat.
Dřevěný prkna v podlaze
se začaly vlnit jako rozbouřené moře.
Civím na to a říkám si: „Týjo, to je nádhera!“
Hned jsem si lehla na záda a začala plavat znak.
Protože jsem byla ve vlnách, že jo?
Všechno bylo nádherný a všichni na mě koukali
a já byla na vrcholu slávy.
Načež za mnou přijde ségra a povídá: „Trčí ti kozy.“ A já…
Podívala jsem se dolů a povídám:
„Páni, ty vypadají překrásně.“
Byly nádherný.
Byla jsem ohromená tím, jak byly krásný a velký.
Ale pak jsem se začala rozhlížet
a začala jsem mít pocit, že na mě všichni čumí.
Popadla mě stíha.
Snažila jsem se je zakrýt rukama, protože jsem nemohla najít triko.
Plavalo někde ve vlnách na podlaze.
Takže jsem si je takhle kryla a mačkala prstama.
Bylo to, jako by…
Zase se objevila ségra a začala vyšilovat.
„Musíme odsud pryč!“
Šly jsme domů, nahoru do pokoje,
lehla jsem si na postel a stala se postelí.
Tělo se mi proměnilo v postel.
Snažila jsem se převrátit, jako bych byla matrace,
a kolébala jsem se po chodbě.
Ještě pořád mi nedocházelo, že jsem ztripovaná.
Sklouzla jsem se.
Z chodby se teď stala klouzačka.
Klouzala jsem se chodbou až na druhý konec.
„Ááááá, já jsem postééél!“
Sklouzla jsem se a…
a rozmlátila si kotník o porcelánovou vanu.
Noha se proměnila v obrovský balon, který neustále bobtnal a narůstal.
Zvednu oči a nade mnou stojí přítel: „Ty seš snad ztripovaná.“
Moje první myšlenka nebyla: „Bože, já jsem ztripovaná.“
Moje první myšlenka byla:
„Bože, snad mě Bůh neztrestá za to, že jsem ztripovaná.“
Prostě jsem si myslela, že za to půjdu do pekla.
Rovnou do pekla.
Předtím jsem ani nepila alkohol,
nekouřila trávu, nekouřila cigarety.
Vůbec nic. Maximálně jsem tančila.
Když půjdeš do klubu a někdo ti nabídne drink,
tak se ho zeptej, co v tom je.
Tak.
Celé to mělo navíc pokračování v tom,
že jsem pak jako vychovaná katolička musela vyhledat terapii.
Boha jeho, nikdy bych si nevzala do hrobu takovou tíhu viny.
Už nikdy víc.
Ale vidíte?
Nakonec mi to LSD vlastně prospělo.
Účinky této látky na lidskou psychiku jsou nesmírně různorodé.
Jsou naprosto nepředvídatelné.
Není možné předem odhadnout,
jestli bude mít dotyčný pozitivní zážitek, nebo bad trip.
Nedá se říct, že by za bad trip byla odpovědná určitá ohniska v mozku.
Z interního pohledu se jedná o stav dezorientace,
zmatení,
o pocit nadměrné stimulace
a silné úzkosti hraničící nebo přecházející až do paranoie.
Měl jsem spoustu papírů, měl jsem houbičky, speed…
Nevím, co to bylo.
Bylo to fakt rychlé.
- Hodně rychlé. - To jo.
Ale měl jsem i haluze.
Okolní svět se proměnil v operu vašich nočních můr.
V mozku se něco přepnulo a naráz to celý začalo jít z kopce.
Neuvěřitelně rychle.
Věci byly naráz ze skla a křišťálu.
Rozbily se, zformovaly a zase se rozbily.
Ochrnuly mi nohy.
Cítil jsem, jak mi strašně rychle buší srdce,
jako by mi chtělo protrhnout žebra.
Nechtěl jsem to říkat své ženě,
protože jsem nechtěl přiznat, jak moc to je silný,
ale to tu stíhu a ty noční můry znintenzivnilo ještě víc.
Viděl jsem násilí, krveprolití, viděl jsem válku, terorismus.
Viděl jsem stínání hlav, viděl jsem peklo.
Jednou jsem se díval z okna auta
a ve vedlejším autě seděla vzadu holčička
a upřeně na mě civěla.
Tahle holčička mě může zachránit. Tahle holčička přivolá pomoc.
Ona mě z toho může dostat.
Bylo to dítě. Byla nevinná.
Snažil jsem se s ní komunikovat očima.
Jako že jsem zajatec: „Dostaň mě odsud.“
Nechtěl jsem s ní mluvit. Kdyby mě kámoš slyšel, tak mě zabije.
Tak jsem jen mrkal a viděl jsem v ní záblesk naděje.
Ta holka mi nakonec ukázala fakáče
a já jsem začal šílet: „Všichni jsou proti mně.
Všichni mě chtějí zabít!“
Někteří lidé…
dosáhnou tohoto maximálního účinku a tady zůstanou.
Odsud až na konec zažívají šílenství.
Jsem Lewis Black.
A jsem pořád Lewis Black.
Netřeba říkat víc, jsem Lewis Black.
KDO JSEM?
Dal jsem si LSD, když mi bylo dvacet.
Dal jsem si ho v jednom bytě, v Hyattsville v Marylandu.
Když do tohoto bodu dojdete, je konec.
Já v tom bodě nevěděl, jak se jmenuju.
Za boha jsem si nemohl vzpomenout, jak se jmenuju.
Jedna z věcí, které tě spojujou s ostatními,
je kurva tvoje jméno.
Je to fakt důležité.
Nejjednodušší by v této situaci bylo, zeptat se ostatních.
Ale to na tripu prostě nejde.
Nemůžete se prostě jen tak zeptat kámoše, jak se jmenujete.
Teda nevím, jaká je zavedená etiketa, ale myslím, že nemůžete.
Oni se baví. Není důvod, proč bych jim to měl kazit.
Zároveň bych nechtěl naznačovat, že jsem tak trochu v háji,
aby nenabyli dojmu, že se o mě musí starat.
To by bylo ještě horší.
Takže jsem si vzal slovník
a začal jsem hledat nějaké stopy, jak bych se asi tak mohl jmenovat.
Trvalo to půl hodiny,
což je u LSD asi 26 let.
Sáhl jsem si do kapsy,
protože jsem si vzpomněl, že tam mám peněženku
a že tam to jméno najdu.
A moje další myšlenka byla,
že jsem se tu peněženku bál otevřít.
„Co když v ní budou jen karty z Monopolů?“
Ne!
Nejdřív mě to vyděsilo, ale pak jsem dostal záchvat smíchu.
Nakonec jsem tam to jméno našel.
A bylo to zase dobrý.
Lidi.
Já jsem Lewis Black.
Viděl jsem lidi, co byli v prdeli. Proto bych to nedoporučil každýmu.
Nechci lhát, že je to pro každýho.
Dej mi to, jo! Jdu na to!
Nebyl jsem připravený si to dát.
Byla to obrovská chyba.
STIHOMAMY
Viděno zpětně mi to až nečekaně změnilo život.
A změnilo mi ho to hodně.
Říkal jsem si: „Jo, jdu do toho, bude to sranda.“
Myslím, že jsme krátce předtím viděli Vlasy, což nás hodně ovlivnilo.
Očekával jsem nějaký druh psychedelického zjevení.
Něco jako ty Vlasy.
Něco hodně obrazotvorného,
nějakou formu prozření
do jiných oblastí vědomí.
Ale nic takového se nekonalo.
Byl to jen strach a úzkost.
Mnohem silnější než normálně.
Což není… Kdo to má zapotřebí?
Kdo si na tohle potřebuje něco dávat?
Vzal jsem si jeden,
uběhlo půl hodiny, tři čtvrtě hodiny, hodina.
Čekáme, ale pořád se nic moc neděje.
Uběhlo další půl hodiny, už je to hodina a půl a furt nic.
Takže samozřejmě…
jsem navrhl vzít si další.
Tak jsme si vzali další.
A pak se něco stalo.
Okamžitě jsem začal mít stíhy a velký strach.
Prohlížel jsem si ruce
a dělal takový to klišé, jestli jsou to vůbec ruce.
Není to tak, že si vždycky prohlížíte ruce?
Nebo palec? A vidíte v něm celý vesmír.
Není to tak?
Co se děje ve vašem mozku, když jste na tripu?
Zhruba deset procent mozku vnímá zvuk a barvy.
Dalších deset procent vnímá čas,
který se může buď zrychlovat, nebo zpomalovat.
A těch osmdesát procent?
Hledí na ruce.
To je hustý.
Začal jsem vyšilovat: „Pojďme k nám domů.“
Šli jsme kolem prodejce nafukovacích zvířat
na průvod ke Dni díkůvzdání.
Začala se mi vizualizovat představa,
že se na nás ze 77. ulice vynoří hrůzostrašné nafukovací potvory.
Byl jsem fanda Krotitelů duchů,
takže se mi ta představa Marshmallow Mana kráčejícího Central Parkem
tak nějak vnucovala.
Najednou jsem ztratil ponětí o tom, kde jsem a kdo jsem.
Byl jsem vytržený z kontextu života.
Rozhodl jsem se, že musím mluvit s rodiči.
Že jim musím říct, co prožívám.
Jenže naši byli zrovna mimo město. Natáčeli Love Boat.
Zavolal jsem…
Jerrymu Stillerovi a Anne Mearové
a řekl jsem: „Tati, já si dal kyselinu.“
On na to: „Cože? Co to je?“
Nejspíš si myslel, že jsem vypil kyselinu z baterie.
Můj táta rozhodně nebyl Jerry Garcia.
Byl to Jerry Stiller.
„LSD,“ zopakoval jsem. A on: „Aha, LSD.“
A slyšel jsem, jak to zpracovává.
Myslím, že jeho první myšlenka byla, že jako rodič selhal.
To se mu asi honilo hlavou.
A pak řekl:
„Chápu, čím si procházíš.
Když mi bylo deset, vykouřil jsem jednu pelmelku
a dva dny jsem z ní zvracel.“
A já na něj: „Ne, tati. To není ono. Tohle je úplně něco jinýho.“
Snažil jsem se mu vysvětlit, co to je, ale on jen řekl,
že to bude v pořádku, což bylo vlastně docela milé.
Když někdo požije drogu a zdá se mu, že začíná bláznit,
tak se nejvíc bojí toho, že se nikdy nevrátí do normálního stavu.
Že bude nadosmrti blázen.“
Teď mi hráblo a už to nikdy nebude dobrý.
Možná je to jen můj mozek.
A tohle je skutečný svět.
A to může být děsivý.
Nevyvíjí se to dobře.
Chci, aby to skončilo. Jak to mám ukončit?
Panebože.
Tohle nikdy neskončí.
Skončím v psychiatrické léčebně
a budu se koukat přes zamřížované okno,
jak si máma vyplakává oči.
Z bad tripu člověka nevytáhnete.
Jakmile se mu jednou spustí, musíte mu dát čas.
To nejdůležitější, co musíte udělat, je dotyčného ujistit,
že zažívá změněný stav vědomí.
I když je to děsivé, je to způsobeno jen tou látkou, kterou požil.
Špatná zpráva je, že to nahání hrůzu, ta dobrá je, že to jednou skončí.
Když jsem tohle zažil poprvé,
tak jsem měl dost absurdní představy,
že už možná nikdy nebudu normální.
Po zkušenostech už ale dnes vím, že to tak není.
Nejste-li si jistí, zpátečka to jistí.
Když se něčeho bojíte, získejte odstup,
abyste viděli širší souvislosti. Pak to není tak zlý.
Občas je to psycho.
Proto nesmíte zapomínat, že jste sjetí.
Že to není realita.
„Mně vážně začíná hrabat, musím na pohotovost.
Já to nezvládám.“
Naproti mně seděl jeden z chlápků,
jaký jste vídali na koncertech Grateful Dead.
Očividně si toho dávali hodně.
Pohybovali se jinou frekvencí než ostatní.
„Čau kámo.“ Měli takový ty divný pohyby.
Poklepal jsem mu na rameno a povídám:
„Brzo nastoupí Jerry.
On a ta jeho kytara jakoby splynou.“
On se na mě podíval a jen odvětil:
„Buď v klidu, kámo.“
Otočil se zpátky a já si pomyslel: „Tak jo.“
Nejlepší rada, co jsem kdy dostal. Dodnes se jí řídím.
KDYŽ TRIPUJEŠ…
…buď v klidu, kámo.
Díky, Frede.
A máme tady hrůzostrašný závěr našeho Bad tripu.
Ťuky ťuk.
Kdo je to?
Pomatený pobuda, který vás chce dalších 12 hodin mučit tím,
že vás bude pomaličku stahovat z kůže,
pak vám vyndá vyděšené oční bulvy,
obloží je kousky vaší kůže a narve vám je do chřtánu.
No jasně. Super!
Dávej!
Zní to šíleně, co?
Ale je to přesně to, co děláte,
když si vpustíte do svého mozku a do své mysli halucinogeny.
Jak je na tom Emily a její přátelé?
Teď, když si dobrovolně nechali, obrazně řečeno, rozpitvat mozky
těmi šílenými psychopatickými psychedeliky.
Konečně jsme odtamtud vypadli.
Po těch rozbitých oknech ani nešlo jinak.
Panebože! My umřeme!
To byly dvě možné odpovědi na otázku, zda brát LSD a psychedelika.
Když se však zamyslíte, najdete jich dalších dvacet.
Sice se nám sem nevešlo všechno,
ale ty nejdůležitější a nejvýraznější názory na braní LSD jsme slyšeli.
Teď je řada na vás.
Rozhodněte se sami.
To, čemu říkáme každodenní realita, je pouze projekce našeho vědomí.
Ve skutečnosti žádné barvy, zvuky, typy povrchů, příchutě ani vůně
neexistují.
Skutečný svět je extrémně mnohoznačná a nekonečně proudící kvantová mlha.
Je to fluktuace energie a informací v nekonečné prázdnotě.
Obloha, kterou vidí hmyz, je jiná, než ta, kterou vidíte vy a já.
Včela vidí ultrafialové záření,
o kterém vy ani já nemáme ani ponětí.
Když se včela podívá na květ,
nevidí ho tak, jak ho vidíme my,
i když cítí z dálky nektar.
Hadi vidí infračervené záření.
Netopýr vnímá odraz ultrazvukových vln.
Chameleon otáčí očima podle dvou různých os.
Ani vzdáleně si nedokážeme představit, jak pak vypadá jeho realita.
Co je tedy realita?
Odpověď zní: Nic takového neexistuje.
Při užití za optimálních podmínek
mají tyto sloučeniny poměrně významnou schopnost
zapůsobit jako katalyzátor duchovního zážitku,
což může mít z povahy věci transformativní potenciál.
Našel jsem díky nim lepší vztah ke světu,
ke své rodině, ke svým dětem,
k ženě i ke svým kolegům.
Ukazují mi význam komunity
a učí mě, že jádrem každé náboženské nauky by mělo být:
„Chovejte se k lidem tak, jak chcete, aby se oni chovali k vám.“
Když to byl dobrý trip, říkal jsem si:
„Páni, všichni jsme jedno.
Smrti se není třeba bát.
Život a smrt kráčí ruku v ruce vedle sebe a je to skvělé.“
Při prvním, nebo při prvních tripech jsem doopravdy věřil,
že kdyby si vzal LSD každý z nás,
byli bychom lepší a byla by lepší i celá naše planeta.
Jestli jsem díky tomu chytřejší? Jestli mě to osvítilo?
Nevím, ale myslím si, že mě to hned na začátku
obohatilo o nový úhel pohledu, o novou perspektivu.
Myslím, že jsem lepší člověk,
jak v tvůrčí oblasti, tak i v běžném životě.
Raději budu tím, kdo si to zkusil, než tím, kdo to propásl.
I teď v dospělosti to prožívám jako velké psychedelické dobrodružství,
jako takovou nonsensovou báseň.
Přiznejme si to, všichni zemřeme, takže…
Jako když vyskočíte z letadla a vteřinu a půl nato si uvědomíte:
„Tak tohle už nechci nikdy opakovat. Už nikdy víc.“
To byla moje zkušenost po pěti minutách na tripu.
Bohužel to trvalo dalších šest hodin. To byl ten problém.
Každému, kdo to zkouší poprvé, bych asi poradil, ať to nepřehání.
Je to jako se stříháním vlasů. Krátit můžete vždycky.
Jakmile to ale přeženete, tak už není cesty zpět.
Myslela jsem, že už to nikdy neudělám.
Ale udělala. A ne jednou.
Neměli byste do toho jít s pohrdáním. Jestli byste vůbec měli.
Na obloze vidím obří zip.
A ten zip se začíná rozepínat.
Když se tomu podvolíte,
může se rozepínat dál.
A bude to jízda.
Ať jsou tam netopýři, nebo božský penis, jděte do toho.
Jestli máte pro drogy aspoň trochu cit, tak ten zip nezastavujte.
Jako člověk se neustále snažím rozvíjet.
A rozvíjíme se tím, že vystupujeme ze schémat.
Uvědomme si, že jsou to jen konstrukty.
Něco, co ze zvyku akceptujeme, ale není to nijak zvlášť užitečné.
Všechno je v krizi.
Jak přežijeme krizi?
Jak přelezeme zeď?
Abychom se dostali na druhou stranu, musíme použít všechny možné prostředky.
Je to jako žebřík postavený ke zdi. Jen je na nás moc vysoký.
Když na něj vylezete, uvidíte bláznivou krajinu,
kterou jste za tou zdí vždycky tušili, když jste šli kolem.
Jsou lidi, co u té zdi sedí a meditují,
dokud se jim nezprůhlední.
Pak spatří, co je za ní.
Takže k tomuto poznání nevede jen jedna cesta.
Je velmi důležité, abychom k tomu měli svobodný přístup,
aby nám vláda nebránila v objevování věcí, které můžou být…
To platí i pro trávu.
Oni brání veškerým možným lékařským objevům,
co z toho mohou vzejít.
Představoval bych si nějaké certifikované retreatové centrum,
ideálně někde blízko přírody,
kam mohou pacienti přijíždět na léčení a kde budou pod dohledem facilitátorů,
kteří je psychedelickou zkušeností provedou
a pomohou jim ten zážitek integrovat do běžného života.
Dovolil bych si tvrdit, že celou tu revoluci vědomí,
která začala v šedesátých letech a v níž se zrodila další hnutí
jako feministické hnutí, ekologické hnutí, mírové hnutí,
Greenpeace a tohle všechno,
spustily
halucinogenní drogy.
Řada lidí si myslí, že to vyvrcholilo a vyšumělo.
Bohužel vám musím oznámit, že ono probuzení stále probíhá.
Celou dobu jsme na tripu.
Jsme na něm právě teď. Život je trip.
AŤ SE VÁM TRIP VYDAŘÍ
Po 50 letech, kdy byla psychedelika v USA nelegální…
Úřad pro kontrolu potravin a léčiv povolil prověřit jejich účinnost
při léčbě depresí, posttraumatické stresové poruchy, závislostí atd.
Dobrodružství začíná.
Spousta lidí si dává ráno kafe,
jiní, věřte nebo ne, si dají pár kapek LSD.
A nyní proč se někteří psychiatři a vědci
vracejí zpět k výzkumu psychedelických drog
jako k možnému způsobu léčby depresí a některých duševních nemocí.
Používají se při léčbě depresí, úzkosti a závislostí.
První výsledky jsou pozoruhodné.
Jsou relativně netoxické, méně toxické než alkohol.
Nejsou návykové.
DEA udělila licenci více než 50 vědcům,
aby mohli testovat terapeutické účinky LSD.
Denver je první město v USA, které dekriminalizuje psychedelické houby.
Oakland je druhé město v USA,
které dekriminalizuje konzumaci a držení houbiček dospělou osobou.
Radní města Santa Cruz nám potvrdil rozhodnutí radnice,
že bude dekriminalizována konzumace,
držení a pěstování psychoaktivných rostlin.
Kdybyste si mohli dát drogu, a už se to stalo,
která vás zbaví závislosti na tabáku a alkoholu,
a to až na 80 procent…
- Jo. - …tak musíte zkusit, jestli to funguje.
Pojďme si spolu dát houby.
- Tak jo. - Pojďme na to.
Hodně štěstí!
Dobrou noc.
POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ…
Překlad titulků: Irena Křiváková