Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
ASI TO UKONČÍM
Asi to ukončím.
Jen ta myšlenka přijde, zůstává.
Lepí se. Setrvává. Dominuje.
Nemůžu s tím nic moc dělat. Věřte mi.
Neodplouvá.
Ať se mi to líbí nebo ne, je to tam. Když jím, když jdu spát.
I když spím, když se probudím.
Je to tam pořád. Vždycky.
Nepřemýšlím o tom dlouho.
Nový nápad.
Ale zároveň se zdá být starý.
Kdy to začalo?
Co když jsem to nevymyslela já,
ale bylo mi to vsazeno do mysli?
Je nevyslovený nápad neoriginální?
Možná jsem to celou dobu věděla.
Možná to takhle vždycky mělo skončit.
Jake kdysi řekl:
„Někdy je myšlenka blíž pravdě
a realitě, než činu.
Můžeš dělat a říkat cokoli, ale nemůžeš předstírat myšlenku.“
Cesta je většinou prázdná.
Je tu kolem ticho. Prázdno.
Víc, než by se čekalo.
Tolik k vidění, ale málo lidí.
Poskrovnu budov a domů.
Obloha.
Stromy, pole, ploty.
Silnice a její štěrkovaná krajnice.
„Stavíme se na kafe?“
„Asi ani ne,“ říkám.
„Máme poslední šanci, pak budou vesnice.“
Jakeovy rodiče vidím prvně.
Teda uvidím, až tam budeme.
Jake, můj přítel.
Není můj přítel dlouho.
Je to náš první výlet.
První dlouhá cesta.
Takže je divné, že trpím nostalgií.
Co se týče našeho vztahu, jeho, nás.
Měla bych se těšit na tenhle první z mnoha.
Ale netěším. Vůbec.
Cestou jsem viděla více stodol než za celé roky.
Možná celý život.
Všechny vypadají stejně.
Pár krav, koně, ovce, pole.
A stodoly.
Tak velikánská obloha.
Připadá mi, že Jakea znám daleko dýl.
Jak je to dlouho?
Měsíc? Šest týdnů, možná sedm.
Měla bych to vědět. Řeknu sedm týdnů.
Mé domněnky se potvrdily. Narůstá ve mně strach. Teď je čas…
Jsme skutečně propojeni.
Vzácná a intenzivní náklonnost.
Nikdy jsem nic takového nezažila.
Roste. Teď je vhodná doba na odpověď. Jen jednu otázku.
Jednu jedinou otázku.
Sněží!
Zima je tady!
Jo.
Ta obloha!
Asi to ukončím.
- Co? - Říkalas něco?
Ne, neříkala.
- Divný. - Jo.
Asi to ukončím.
Jaký to má smysl pokračovat?
Vím, co to je, kam to směřuje.
Jake je fajn chlap, ale…
nikam to nevede. Tohle už dávno znám.
Možná je to lidská přirozenost, takhle v něčem pokračovat.
Změna vyžaduje moc energie.
Rozhodnosti.
Lidé zůstávají v nefunkčních vztazích. Je to snazší.
Normální zákonitost.
Objekt v pohybu má tendenci v něm zůstat.
Lidé setrvávají ve vztazích i po datu vypršení.
Jde o první Newtonův emoční zákon.
Chceš se někde stavit na kafe
nebo na něco k jídlu?
Brzo už budou jen samé vesnice.
- Nechci. - Určitě ne?
Nechci si kazit chuť.
Dobře.
Víš, máma se poslední dobou necítí dobře.
- To mě mrzí. - Jen tím chci říct,
že nás asi nečekají hody.
Pravděpodobně toho moc nenavařila.
- Není jí dobře. - Co je s ní?
Jen říkám, že jestli se chceš někde stavit na jídlo
nebo tak něco…
vůbec nic se neděje.
O kažení chuti by nešlo.
Naopak by to mohlo být vhodné.
Ne, díky.
Dobře.
Přátelé, pojďte se ke mně přidat a přijměte Ježíše do svých srdcí.
Jak se praví v Izajáši 1:18:
„I kdyby vaše hříchy byly jako šarlat, zbělejí jako sníh.“
Opravdu se na tebe moc těší.
Nechci, abys z toho měla špatný pocit.
- To je fajn. - Hodně jsem jim o tobě vyprávěl.
Jo, moc se na ně těším.
Možná to ode mě není fér, že jedu s Jakem na výlet.
Protože se tolik obávám o naši budoucnost. Nevidím ji.
Koneckonců, setkání s rodiči přítele je příslovečný další krok, ne?
Já svým rodičům ani neřekla, že chodím s Jakem.
Nikdy o něm nemluvila. A ani to neudělám.
Necítí se dobře.
Stárnutí není pro padavky, jak říkala Bette Davisová.
Pravda, i když někomu…
se nemusí líbit, že použila slovo „padavka“…
- Jistě. Ano. Jasně. - …jako hanlivý výraz.
Byla jiná doba.
Asi je to zvědavost.
Jakea není tak lehké poznat.
Je to jak otevřít dveře k jeho kořenům.
Charakter utvořený v dětství zůstává.
Takže máš ráda Wordswortha?
- Cože? - Básník William Wordsworth.
Toho vážně neznám.
Proč se ptáš?
Z nějakého důvodu jsem si na něj vzpomněl.
Přelítlo mi to přes nos.
Jeho báseň Óda: Náznaky nesmrtelnosti ze vzpomínek na rané dětství.
Ježíši, to je název?
- Jako by to byla celá básnička. - Jo.
- Asi to... - Važ slova, když jde o Wordswortha.
Padni.
Chceš vědět, jak to začíná?
- Je to o tom… - Mě poezie moc nezajímá.
Já jen, že tohle mě oslovuje.
Mimochodem, Wordworth napsal řadu básní věnovaných ženě jménem Lucy.
Jako já!
Krásná, ideální žena,
která zemře mladá.
A sakra.
No, co se týče srovnání, jen jméno je stejné.
A samozřejmě to, že jsi ideální.
To je moc milé.
Jen se podívám…
LUCY
Kdo to je?
Jen kamarádka. Nebudu to brát.
- Mně to nevadí. Měla bys. - V pohodě.
Nevadí mi to.
To je zvláštní. Viděls tu houpačku?
- Jakou? - Byla divná.
Úplně nová houpačka před opuštěným domem.
- Propásl jsem ji. - Co?
Neviděl jsem ji.
K čemu tam je?
- V tom domě očividně roky nikdo nežije. - Někdo…
se tam může stěhovat…
a houpačku si přivezli jako první. Nic jiného mě nenapadá.
- Já… - Nepřijde
mi to jako logický sled událostí.
Jakože... chtěli zabavit děti,
zatímco rodiče dávají barák do kupy.
Zvláštní.
Že by prý mohlo…
- napadnout hodně sněhu. - Jo?
Předpovídají to.
Neměli bychom se vrátit?
Zítra mám nějakou…
no, spíš spoustu práce.
- Musím se vrátit, abych… - Neboj se.
Mám v kufru sněhové řetězy.
- Na čem pracuješ? - Ve středu mám odevzdat práci.
Jakou tentokrát?
Náchylnost k nakažení vzteklinou v neuronech spinálního ganglionu.
Trojklaný ganglion taky, viď?
Ano, přesně.
Jedna nula pro mě.
Zajímám se o práci své dívky a jsem s ní obeznámený.
Jake vede jedna nula.
A jak to jde?
Zatím nic moc.
Fakt si na to musím dnes večer sednout.
Já tě odvezu.
Máme řetězy.
Řetězy.
Jo, Jakea mám ráda.
A je vzdělaný.
Naše odvětví jsou odlišná, ale je zvědavý a drží krok.
To je dobře a patří to mezi klady.
A svými trapnými manýry je roztomilý.
Jako pár jsme zajímaví též.
Lidi nás okukují, když jsme spolu.
„Co je to za dvojici?“ Sama pozornost nepoutám.
A Jake taky ne.
Jake říká, že to cítí.
Připadá si neviditelný.
Chceš něco poslouchat?
Co prosím?
Ptal jsem se...
jestli chceš...
poslouchat nějakou hudbu.
Jo, jasně.
V těchhle končinách není moc dobrý signál.
To je divná písnička.
Tady...
- kdesi v zemi nikoho. - To je Oklahoma!
Ten muzikál.
Nevěděla jsem, že máš rád muzikály.
No, to ani nejsem.
Znám jen pár muzikálů.
Oklahoma, Fantom opery, Kolotoč, Jižní Pacifik,
Frajeři a saze, Flower Drum Song, Wicked,
Snadná cesta vzhůru, Obchodník s hudbou,
The Pajama Game, Kabaret,
Lví král, Pomáda, Král a já, Za zvuků hudby,
Přítel Joey, Charleyova teta, Ve městě, My Fair Lady.
Ale Oklahomu znám asi nejlíp.
Ne nadarmo...
se to každých pár let objevuje.
Počkej, kde se to objevuje?
Občas vidím děti, které...
hrály v předchozích verzích.
Pracují ve městě v místních supermarketech.
Už jsou starší.
Ta holka má zdravé sebevědomí.
To jí přeju.
Pak vyjde najevo, že až moc protestuje.
Taky jsme byli takoví.
Kdy?
Když jsme protestovali, že se máme dobře.
Proto mám rád výlety.
Je dobré si připomenout,
že svět je větší než to, co nosíš v hlavě.
Víš?
- Jiný úhel pohledu. - Jiný úhel pohledu.
Je tady krásně.
Svým dechberoucím způsobem.
Kdy jsem si naposledy vyjela?
Měla bych to vědět, ale nevím.
Vůbec nic mě nenapadá.
Poslední dobou se mi tolik věcí nevybavuje.
Máš ráda takovouhle krajinu?
Jo, je překrásná.
Melancholická.
Líbí se mi to.
Pak že nejsi básnířka.
No jo.
Tak vidíš.
Možná jsem, nevím.
Děláš na něčem?
Právě jsem něco dokončila.
No, vlastně nevím.
Můžu to slyšet?
- Můžeš si to přečíst. - Tvým hlasem
je to lepší. Navíc jsi báječná recitátorka.
To není pravda, ale dík.
Do té poetické krajiny by to skvěle
zapadalo.
Já ti nevím, Jakeu.
Moc se na to v tuhle chvíli necítím.
No tak, aspoň nám to uteče.
Nechci, aby ses nudil.
Jmenuje se to „Bonedog“.
„Vrátit se domů je hrozné...
ať už ti psi lížou obličej, nebo ne...
ať už máš...
ženu,
nebo na tebe...
jen čeká osamělost ve tvaru ženy.
Návrat domů podtrhává osamělost...
proto myslíš na skličující barometrický tlak
a říkáš si, kde se vzala všechna ta slabost,
protože když jsi doma, je všechno horší.
Myslíš na havěť, která lpí na stéblech trávy...
na dlouhé hodiny na silnici, asistenční službu, na zmrzlinu,
na podivné tvary některých mraků
a na ticho, jež se snoubí s touhou, protože ses nechtěl vrátit.
Vrátit se domů je…
prostě hrůza.
A to příznačné domácí ticho
spolu s mraky přispívají k všeobecnému neklidu.
Mraky, tak jak jsou, v tobě vyvolávají podezření.
Jako by byly střižené z jiného materiálu než ty předešlé.
Ty sám jsi byl střižen z jiného mračného materiálu...
vrácen...
dán do výprodeje.
Potkalo tě neštěstí,
jsi zoufalý, že se vracíš, všechno špatné se rázem uvolňuje.
Nepadnoucí oblek, mrzutost, opotřebovanost.
Vrátíš se domů...
a přistaneš...
v cizí zemi.
Gravitační přitažlivost Země
své úsilí zdvojnásobuje...
povoluje ti tkaničky u bot...
a ramena táhne k zemi.
Na čele ti prohlubuje rýhu trápení.
Vrátíš se domů vyhloubený...
jako vyprahlá studna propojená se zítřkem
jen tenkým pramínkem...
děj se co děj.
Povzdechneš si nad každodenní všedností...
to by se občas mělo.
No…
a přesto...
jsi zpátky.
Slunce stoupá vzhůru a zase padá dolů jako unavená běhna...
počasí je nehybné jako zlomená končetina, zatímco...
ty pořád stárneš.
Kromě přílivu a odlivu soli se v tvém těle nic nehýbe.
Tvoje vidění se zakalí,
své klima si nosíš v sobě;
tu velkou modrou velrybu;
skelet temnoty.
Vrátíš se...
s rentgenovým viděním.
Tvé oči se proměnily v touhu.
Vracíš se domů se svým zmutovaným nadáním...
a čeká tě kolumbárium.
Kam se podíváš...
úplně všude...
samé urny.“
Páni.
„Páni” je univerzální zvolání.
Právě mi to došlo.
Může to znamenat...
Mohlo se ti to líbit,
nebo to může znamenat, že nenacházíš slova,
- jak ten brak popsat. - Líbilo se mi to.
Moc. Bylo to vynikající.
Je to...
jako bys to napsala o mně.
Víš, v to doufá snad každý, kdo se pustí do nějaké básničky.
Jak to?
Zřejmě nějaký univerzální jev, já nevím.
Jako bys to psala o mně.
Asi to ukončím.
Jake je fakt super.
Je moc milý. Citlivý.
Naslouchá mi a je chytrý.
Ale je tu ještě něco nevysloveného.
Něco šíleně a nenapravitelně špatného.
Není ti nic?
Ne.
Připadáš mi trochu mimo.
Jen si tak přemýšlím.
O čem?
Ani sama nevím.
- Jen mi hlavou těkají myšlenky. - Těkají ti myšlenky.
Asi jsem přemýšlel o čase.
- Vážně? - Jo.
Jako jet vlakem, který nás doveze tam, kam má.
Žádná změna směru, žádné zastávky
a jako Mussoliniho vlak, jede načas.
To s Mussolinim a vlakem není pravda.
Předcházelo tomu vylepšení železničního systému.
Jen prostě využil výhody
a ani tak nejezdil vždycky načas.
Nemluvila jsem přímo o vlaku Mussoliniho.
- A z vlaku můžeš kdykoli vyskočit. - Ve filmech.
Když z jedoucího vlaku vyskočíš ve skutečnosti, pravděpodobně zemřeš.
To je pravda.
Asi se moc dívám na filmy.
To dělají všichni.
Společenská choroba.
Filmy ti naplňují mozek lžemi.
A to...
v mžiku.
A ten mžik je převeden do nesnesitelně pomalého pohybu.
Jako by se nám vir vztekliny...
přisál na ganglion
a proměnil nás v sebe samého.
Viry jsou příšerné.
Všechno chce žít, Jakeu.
Viry jsou jen dalším příkladem všeho.
Ale...
i sakra mizerné filmové nápady chtějí žít.
Jako by ti rostly v mozku
a nahradily skutečné nápady.
Proto jsou nebezpečné.
A věděla jsi...
o hmyzu, který se umí vyhodit do vzduchu?
- Jo. - Ne vše chce žít.
- Určitý druh mravenců, mšic... - V zájmu zachování rodu.
Sebevražední atentátníci.
MLÉČNÝ BAR V TULSEY
Pojď.
Přidej se.
Takže ne všechno chce žít.
Je to tak?
Jo. No, oni...
tím chrání životy ostatních,
tedy v podstatě svou součást.
Každopádně nevíme, jestli něco chtějí.
Asi...
Nejspíš jsou takhle jen naprogramovaní.
Možná jsme naprogramovaní, co?
A jsme mrtví oba.
Tadá!
Já ještě dovnitř nejdu.
Musím si protáhnout nohy.
Dlouhá cesta.
Není to nezdvořilé?
Určitě ví, že tu jsme. Docela dlouho
jsme na sebe mávaly.
Vědí, že se rád protahuju. Pojď, provedu tě.
Jakeu, já ti nevím. Je tu...
Je zima a začíná se stmívat.
Pojď, ukážu ti to tady.
Možná...
bychom sem mohli přijet na jaře, plácnout sebou
a pozorovat vesmír.
Ovce.
Pozdravíme je.
- Ahoj, ovce. - Ahoj, ovce.
Je to tady nějak chmurné a smutné.
A zapáchá to tu.
Jaké to asi je být ovcí.
Strávit celý život v téhle smradlavé bídě a nic přitom nedělat.
Jíst, vylučovat, spát, pořád dokola.
No, tak jsi to viděla.
Ovce.
- Co se stalo těm jehňatům? - Co?
- Co se... - Nevím, na co se ptáš.
Už jsou mrtvá, tak co jiného...
se jim může stát?
- No a pohřbí je aspoň? - Asi je pohřbí.
Někdy...
na jaře. Teď jsou zmrzlá na kost, tak jsou v pohodě.
Žádné strachy.
Pojď, ukážu ti starý chlív, kde jsme chovali prasata.
Museli je utratit.
- To je škoda. - Mizerná situace, ta prasata.
Život na farmě není vždycky příjemný. To si pamatuj.
Co se...
jim stalo?
Těm prasatům?
- Podle mě by tě to nezajímalo. - Ale ano.
Hned mi to pověz.
- Jo? - Jistě! Ježíši.
No, tak dobře...
Můj táta pár dní...
ta prasata nekontroloval. Rodiče měli plno práce.
Jen jim do chlíva házel žrádlo.
Ale po pár dnech zjistil, že všechna
leží tamhle v tom rohu.
Tak se na ně šel podívat.
Nevypadala dobře.
Rozhodl se, že je zkusí přesunout.
Ale jsou těžká.
Taková prasata bývají, že?
Pak se mu konečně podařilo s nimi hnout, přičemž si všiml...
že na spodku byla kompletně prolezlá červy.
Obě prasata sežraly zaživa.
Život na farmě dokáže být brutální.
Půjdeme dovnitř? Je zima.
Všechno má svůj čas. To je pravda.
Člověk si vždycky myslí, že existuje naděje.
Že se dá nad smrtí zvítězit.
Věřit ve zlepšení je pro lidskou fantazii příznačné.
Dost možná založené na charakteru lidského chápání, které ví,
že to tak nebude.
Zjistit se to nedá.
Ale lidi jsou asi jediným druhem,
který chápe nevyhnutelnost smrti.
Ostatní druhy žijí přítomností.
Lidé ne...
tak si vymysleli naději.
Haló?
Jsem tady. Jsme tady.
Haló?
Jake je tu!
Haló?
- Hned budeme dole. - Dobře.
Chceš bačkory?
- No… - Podlahy jsou studené.
- Starý dům. Podržíš to? - Jo.
Tak asi jo.
Budou ti veliké. To jsou moje staré, ale jsou teplé.
Voilà.
- Ty nemáš? - Ne.
Tak to ne. Měl by sis je vzít ty. Jsou tvoje.
Ale ne. Co bych to byl za džentlmena?
Moje bačkory...
jsou teď tvé.
Opravdu?
Ano.
Posaď se.
Hned jsou dole.
Hudbu?
Jasně.
No...
nahoře jsou ložnice.
Nic moc jiného.
Máma tam má pokoj na šití...
ložnici, skříň na povlečení.
Po jídle ti to můžu ukázat, jestli chceš.
Jak vidíš, není to moc nóbl.
Je to tu hezké. Líbí se mi to.
- Jo? - Ano.
Připomíná mi to dům z dětství.
Podle mě jsou si všechny farmářské domy podobné.
Tak jako šťastné rodiny.
V tomhle Tolstoj asi nemá pravdu.
Štěstí v rodině se od neštěstí liší jen málo.
Asi měl na mysli manželství…
Už jsou tady!
Zatím zapálím oheň.
Tví rodiče věděli, že přijedeme, ne?
Přeci... nás pozvali, tak...
Pozvání...
je na mou rodinu
silné slovo,
ale bavili jsme se o tom.
Dobře, fajn.
Ten oheň je příjemný.
Útulné.
- Co je tamhle? - Sklep.
Aha.
Většinou ho necháváme zavřený, protože staré domy často...
protahují.
Jasně.
A k tomu...
sklep není dodělaný.
Prostě jen díra v zemi.
Díra v zemi?
Je tam jen bojler, pračka, sušička a tak podobně.
K ničemu jinému ho nepoužíváme.
Takže je to plýtvání místem.
Já ten sklep nesnáším.
- Jestli tě to zajímá. - Chováš k němu silné city.
To víš, když jsi dítě...
tak tě sklep děsí.
My bydleli v bytě a žádný jsme neměli, ale...
z hororových filmů vím, jaké to musí být.
Nechoď do sklepa.
Přesně.
Schovává se tam.
- Kdo? - Cože?
Co ty škrábance na dveřích?
Pes. Od psa. Většina z nich.
Miluju psy.
Já nevěděla, že vaši mají psa.
Obvykle poznám, když v domě mají psa.
- Všude jsou hračky a... - Naši jsou pořádní.
A kde je? Jaká rasa? Jak se jmenuje?
Tolik otázek najednou.
Jimmy.
Je to kolie.
A asi bude venku, nebo...
Ahoj, Jimmy!
Ahoj!
Je celý mokrý.
- To je... - Tady je máme.
Jaká byla cesta?
Dobrá.
Moc mě těší, Louiso.
Jake nám toho o tobě tolik vyprávěl.
No ne. On mi toho o vás taky hodně vyprávěl.
Ano? A i tak jsi přijela?
Ahoj.
Pojďme se najíst.
Nebo to budeme mít studené jak cecek čarodějnice v mosazné podprdě.
- Voní to skvěle. - Snad máš hlad.
Všechno domácí. Co vidíš na stole, je z farmy.
- Vypadá to hezky. - Takže.
Jake říkal, že jsi malířka.
Ano! Jake vám to řekl správně.
Umění moc nerozumím,
ale mám rád obrazy, u nichž vím, na co se dívám.
- Jak se tamtěm říká? Abstraktní? - Nechápu.
Abstraktní bych zvládl. Rozmažeš barvu po... jak se tomu říká?
Po plátně. To považuju za podvod, abys věděla.
Mám rád obrazy, které vypadají jako fotky.
Za nic na světě bych to nesvedl. Na to musí být talent.
Tak proč prostě nefotíš, tati...
když máš rád fotky?
Je to rychlejší a fotky vypadají přesně jako fotky.
Fotografie mám rád, hlavně ty sportovní.
Jaké obrazy maluješ, Lucy?
No, nejsem abstraktní malířka, takže to mám dobré.
Výborně! To je přesně můj názor. Vidíš? Dobře!
Většinou se věnuju krajině.
Jako venkovní malby?
No ano! Prostě na vzduchu.
Což je malování venku.
Snažím se zachytit působení světla a atmosféry.
To je moc hezké. Jake taky maloval.
- Mami! - Tvrdě na tom pracoval.
To jsem nevěděla.
- Byl moc dobrý. - Mami.
Bezva.
Snažím se do své práce vnášet...
tak nějak...
- vnitřní prostory. - Interiéry?
Takže maluješ...
uvnitř?
Uvnitř svého nitra. Aby krajina odrážela
mé stávající pocity.
Osamělost, radost, ustaranost, smutek.
To zní vážně zajímavě.
Jako obraz té dívenky, jak sedí na pastvině a dívá se k domu.
- Christinin svět. Wyeth. Ano. - Přesně tak.
Ale bez lidí.
Jak může pastvina budit smutek,
když na ní nesedí smutný člověk?
To je věčné dilema.
Já se... Ano.
Peru se s tím.
Mám tady s sebou
některé své práce vyfocené, jestli je chcete vidět.
No samozřejmě!
- No. - Ano?
- Ano! - Jo?
NEPŘIJATÉ HOVORY: 1. LUCY, 2. LUISA
Tady jsou.
Jsou pěkné, ale jen nechápu,
jak mám něco pociťovat,
když tam není osoba, která by to vyjadřovala.
Kdyby tam tak byla osoba, která je smutná, veselá
nebo jiná emoce, jak jsi říkala.
No, možná na sebe pohlížejte jako na někoho, kdo se tam na to dívá.
To bych se tam musel vidět.
Kdybyste tam byl, tak se nevidíte, že?
Když se zadívám dolů, tak jo. Nejsem duch.
To můžu dosvědčit.
Obzvlášť v ložnici.
Chci říct, že kdybyste tam byl,
aniž byste se díval dolů, viděl byste tu scenérii a něco cítil.
To, co v prostředí vyvolává pocity,
jsou naše emoce, ne toho prostředí.
Žádný
z těch pocitů není tomu místu vrozený.
To mi hlava nebere.
Ale jsou krásné. Máš talent.
- Děkuju. - Hezké barvy.
Díky.
Jakeu, ani jsi nám neřekl, jak je tvá dívka talentovaná.
Ale ano.
Řekl.
No nic.
Bývala...
bych si myslela...
Protože...
Jake taky...
říkal, že na univerzitě studuješ kvantovou psychiku.
- Ano. - Fyziku.
- Vážně? - Jo.
To je pro dívku neobvyklé, že?
Ano, to je.
Jen se ptám.
Dneska už tolik ne, což považuju za dobrou věc.
No, po sedmé třídě už jsem přestala chápat, co Jake říká.
Takže je skvělé, že má někoho, s kým se může dělit o své myšlenky.
Jake nám říkal, že v historii existují spousty fyziků v podobě manželských párů.
Tati!
Jo, určitě jich pár je.
Pierre and Marie Curieovi získali za fyziku Nobelovku.
O těch jsem slyšel i já. Tedy o ní, její radiaci.
- Radioaktivitě. - Rádiu.
- Ano. - Jsem tak ráda, že si Jake někoho našel.
Povíš nám, jak jste se seznámili?
Jake to odmítl.
Miluju romantické příběhy.
Jako v Zapomeň na Paříž.
- Billy Crystal? - To nemám rád.
Billy Crystal je teplouš.
Takže…
šla jsem s kamarádkou do baru nedaleko koleje
a tam...
pořádali znalostní kvíz.
Už teď to zbožňuju. Jake je do kvízů blázen!
Hrávali jsme hru od Genius Edition…
- Od Genius Edition… - Genus.
- Od Genius Edition… - Genus!
…Neobyčejný lov. Co?
Je to Genus Edition.
Aha. Já si vždycky myslela...
že to byl génius. Léta to říkám špatně.
Evidentně nejsem žádný genus!
To se povedlo.
Ne.
Genus není...
to samé, co génius.
Genus je rod.
A já vždy používala Genius Edition.
Všem říkám, že v Genius Edition odpoví na všechno.
Byla jsem na to hrdá.
- Proč nemáme Genius... - Žádné...
Genius Edition
neexistuje.
Dobře.
Jake seděl se svým týmem
a já si s kamarádkou našla volný stůl poblíž jeho a pozorovala ho.
- A říkala si, že je rozkošný! - To jo.
Hrozně ten kvíz baštil, což mi přišlo, nevím, takové okouzlující.
A jak se jeho tým jmenoval?
- Brežněvovo obočí. - Brežněvovo obočí. Jo.
Zeptala jsem se ho, kdo je Brežněv, jen abych navázala kontakt.
A on mi řekl, že Brežněv byl sovětský vůdce.
K tomu navíc...
generální...
- ředitel... - Tajemník komunistické strany.
V době hladomoru.
- Stagnace. - Stagnace.
Podobné názvy mě občas vytočí.
Týmy se jimi jen předvádějí.
Ale v případě Jakea mě to nějak nevadilo.
Asi to bylo proto, že se mi líbil.
Je moc hezký, viď?
Takže jsem se snažila navázat s ním kontakt.
Sice se na mě párkrát podíval, ale bylo jasné, že se bavit nezačne.
Vždyť jste se přeci bavili...
o Brežněvovi.
Ano, to je pravda.
Ale pak už jsme se spolu nebavili.
Tak jsem to myslela.
Jo tak.
Tak jsem řekla nějakou hloupost jako: „Docela vám to jde.“
Musela jsem to zařvat, byl tam hrozný rámus.
No a Jake...
pozdvihl skleničku a řekl:
„Jo, jsme dobře vyzbrojeni.“
Zasmála jsem se a to prolomilo ledy.
Myslím, že ho můj smích odzbrojil, protože mi pak říkal...
že je balist...
- Verbalista. - Jo tak.
Já nevěděla, co to je.
Nechtěla jsem to přiznat, tak jsem řekla: „Super.“
Zase nechutně machroval, a tak si říkám:
„To je ťulpas. Jen se pořád předvádí.“
A to mi svým způsobem připadalo přitažlivé.
Nedal si pokoj.
Tvrdil mi, že chtěl
tým pojmenovat Ipseita.
To se mi hnusilo.
Už se ti nelíbil?
Ne.
Líbil.
Jen jsem chtěla, aby přestal.
Tak mu povídám: „Víš dobře, že to slovo neznám. Co tu na mě hraješ?“
A on řekl něco jako: „To jsem ale vůl.“
„Navazování kontaktů mi moc nejde.
Ipseita je jen další výraz pro sobectví.“
Každopádně začal mluvit jako normální člověk a byl vtipný.
Věděla jsem, že chce můj telefon,
ale styděl se.
Už jsem se chystala odejít.
Kamarádka chtěla jít.
A Jake...
zamumlal, jestli mu dám číslo.
Tak se mi to líbí, Jakeu.
Už bylo načase.
A zbytek je minulost.
Bylo to tak...
před šesti týdny?
Zdá se mi to dýl.
Připadá mi to jak věčnost.
Ani...
si nevzpomínám, jak je to dávno.
Hned jsem u vás.
Zdravím, vítejte v Red Line.
Jsem Yvonne, vaše obsluha.
Za vámi stojí chlap.
Jako fakt?
To je Nimrod.
Debílek, co se zaučuje. Pořád je mi v patách.
- Zdravím, jsem Nimrod. - Nazdar.
Takže máte vybráno, nebo se chcete na něco zeptat?
- Co ten burger Santa Fe? - Velmi žádaný.
Který je lepší? Burger Santa Fe,
nebo burger Natchez?
To je těžká otázka. Oba jsou super.
A váš oblíbený?
- Řekla bych, že… - Podívejte, ona je veganka, takže...
- O co ti sakra jde? - Jedno o téhle
krasotince stojící před vámi nevíte. Není to servírka.
- Můžeš vypadnout? - Je to servírka.
Ale je tu jen proto, aby se dostala na školu
a stala se ochránkyní zvířat.
Od pěti let neměla ani ždibeček masa
nebo mléčný výrobek.
Došlo jí, že hamburger je jen rozmašírovaná kráva.
Celý zbytek života...
se bude snažit vytvořit lepší podmínky
pro zvířata a já ji miluju!
Miluju ji, protože je to ta nejkrásnější…
To bylo úžasné, Yvonne.
Máš padáka.
Já tu práci potřebovala.
Já vím.
Říkals, že mě miluješ?
Jo.
Idiote.
REŽIE ROBERT ZEMECKIS
PRODUKCE GERALD KRAMER
To bylo parádní.
- Musíme jet. - Jake byl vždy hodný.
Dokonce ve škole získal odznak píle. Pamatuješ?
- Pořád na tom pracuješ? - Ne.
Svědomitost. V osmi, věříš tomu?
To byla věc. Jeho otec ani já jsme nic takového nezískali.
- V žádném věku. - To ne.
Prostě nikdy.
Získal jsem spoustu sportovních trofejí, ale za píli nic.
V osmi jsem ani nevěděl, co to píle je.
Ale Jake to věděl. Věděls to.
Jake to věděl.
- Pamatuješ, jak ses z odznaku radoval? - Ne.
- Nosil ho do školy. - Nenosil.
Ale nosil, každý den. To teda jo.
Ne, byl jsem zklamaný. Chtěl jsem odznak bystrosti.
Píle...
je spíš za trest.
„Snažíš se, i když nejsi dost bystrý, ale oceňujeme, že ses pokusil.“
Nebuď jak kakabus. Byl to fešácký odznak, brouku.
Jakey.
Moučník?
Upekla jsem Jakeův oblíbený čokoládový dort.
Nádhera.
Něco čokoládového nikdy neodmítnu.
Výborně.
Ach jé, to bude náramný.
Pojď mi pomoct.
Moučník si dáme v obýváku.
To bylo z My Fair Lady.
Ty za to můžeš! Jistě!
Říkala, že je teplouš.
To ty o něm říkáš už roky!
Takhle už to dál nejde!
Vypadáš sklesle.
Je ti něco?
Co jim říkáš?
Jsou moc milí.
Moc hodní rodiče.
Vybral sis dobře.
To jo.
- Jistě. - Jo.
Opravdu.
Samozřejmě.
Mají tě hodně rádi.
- Jo. - U rodičů to nejdůležitější.
Asi jo.
- Měli jsme neshody. - Bože, to měl s rodiči každý.
Hele, kam se poděl Jimmy?
Tady ho máme!
- Jsi smradlavá a mokrá příšerka, viď? - Promiň!
Promiň.
Co jako?
Že smrdí.
Jakeu, je to pes.
To nic, Jimmy…
Hele, kdo je tohle?
Nepoznáš to?
Ne.
To jsem já.
Ne, to jsem já. Nebo ne?
- Jak… - Omlouváme se.
- Bože. - Krizovka v kuchyni, znáte to.
Tak, tady je Jakeův oblíbený. Tadá!
Čokoládová vánoční roláda.
I když nejsou Vánoce.
Připomíná mi to, jak si Jake cucával palec.
Daleko déle, než by se slušelo.
Volal „Vánoce!“ a začal si cucat palec.
Ta roláda...
trochu jak palec vypadá.
Vypadá báječně.
Dobrou chuť!
Děkuju.
Vypadá to úžasně.
Děkuju. Dobrou chuť.
Pane
bože.
Mívám problémy s ušima.
Jen abyste věděli, proč se celý večer rýpu v uších.
Závažný problém.
Tinnitus. Lepší už to nebude, jak se říká.
Co je tinnitus?
Nic moc zábavného.
Vůbec nic zábavného.
Život je pes, jak se říká.
Zvoní mi v uších.
Není to až tak zvonění, spíš syčení. Nebo možná...
šepot.
Pořád?
Ano!
Jako by mi někdo pořád něco našeptával.
Možná se mnou sdílí tajemství vesmíru.
Ale nevím to jistě.
Třeba mi šeptají šťastná čísla.
Je, budeme bohatí!
Promiňte.
Myslela jsem, že to mám vypnuté.
- Vidíš moje brýle? - Tady.
ODMÍTNUTO
To je jen kamarádka.
- Ta volá často. - Tak to vezmi.
Měla bys to vzít.
Není to nic důležitého.
To nevíš, třeba jo. Vánice nebo tak.
- Mohla někde uvíznout. - Ne, dobrý.
Venku je vánice? Abychom nezapadli.
V klidu. Mám řetězy.
Brzo ráno musím do práce.
Tys nasadil řetězy?
Ještě ne, ale mám je s sebou.
S řetězy to půjde v pohodě.
Cože? Promiň.
Řetězy.
Bože.
To ten šepot.
- Večery jsou nejhorší. - Co?
- Večery! - Jo, ty jsou nejhorší.
Stejně moc nespím.
To musí být hrozné. Je mi to líto.
- Prosím? - Že je mi to líto.
Obě jsme jak nahluchlé!
Měla bys to vzít.
Může to být naléhavé.
To není nutné.
Já...
- vím, kvůli čemu volala. - Aspoň si poslechni vzkaz.
Dobře!
Jasně.
Zbývá vyřešit jedinou otázku, ale bojím se.
Připadám si jak blázen. Nemám jasno. Jak ty domněnky do sebe zapadají.
Můj strach narůstá.
Teď je vhodná doba na odpověď. Jen jednu otázku.
Jednu jedinou otázku.
Je v pořádku.
- Co chtěla? - Jen mě pozdravit.
To je milé.
Přátelé jsou důležití.
Když Jake vyrůstal, moc jich neměl. A ani potom.
- Pamatuješ své padesátiny? - Dvacetiny.
Co jsem řekla?
Padesátiny.
Bože, na co myslím?
No nic.
Přátelé se můžou hodit.
To už dávno vím.
Protože život je někdy složitý.
Na farmě.
A jak se tak člověk trmácí, nijak se to nezlepšuje.
- Cože? - Není to snazší.
- Co jako? - Život!
To ne. Život je v podstatě rychlík do pekla.
Proboha, mami!
No dobře. Přeháním. Přiznávám to.
Je to rychlík do záhuby.
Tvá matka byla vždycky vtipná.
To se mi na ní líbilo.
To jsem si...
na ní oblíbil jako první.
Trochu to...
vybledlo, jak stárne.
To je opotřebováním.
Už to není taková legrace.
Strašně mi chybí.
Takže Lucia...
studuje gerontologii.
No ne. Vážně?
To je fascinující.
Úchvatné.
Ano.
Vždycky mě zajímala témata spojená se stárnutím.
Myslím, že naše společnost má ke stárnoucím přímo odpor.
Což je hloupé, protože pro cokoli živého
je to nevyhnutelné a přirozené, součást cyklu.
Nemluvě o tom, že je to neslušné.
Velice zajímavé.
A soucitné.
Tu si necháme, Jakeu.
Je tak moc milá.
Páni...
venku to nevypadá hezky.
Já ti nevím, Jakeu. Asi bychom měli...
Jakeu?
- Jakeu? - Co je?
Asi bychom měli jet.
Nevypadá to dobře.
Mám řetězy!
Kde jsi?
- Nahoře. - Jdu za tebou.
Jen abys věděl.
Jakeu?
Kde jsi?
JAKEŮV DĚTSKÝ POKOJÍK
Jakeu?
JIMMY
BONEDOG
„Vrátit se domů je hrozné.
Ať už ti psi lížou obličej, nebo ne.
Ať už máš ženu, nebo na tebe jen čeká osamělost ve tvaru ženy.
Návrat domů podtrhává osamělost.“
Promiňte.
- Vylekal jste mě. - To se omlouvám.
Tohle je...
Jakeův dětský pokojík.
Jo, viděla jsem na dveřích nápis.
Aha, ten.
Jak to vysvětlit?
Moje paměť vykazuje
počáteční příznaky...
Alzheimera?
Demence?
- Lewyho tělísek... - Jo, to bude ono.
Začali jsme proto...
opatřovat věci popisky.
Cedulky zaznamenáš úplně po celém domě.
Nevšimla jsem si.
Všimneš si.
Mrzí mě...
že máte...
To nic.
Pravdou je...
že se těším, až se to zhorší,
a já si nebudu uvědomovat, že zapomínám.
Přijde mi, že v té době...
bude lepší způsob...
Zatraceně.
- Jo. - Říká se, že všechno zlé je k něčemu...
- Dobré. - Dobré. Jo, to je ono. Dobré.
Říká se, že všechno zlé je k něčemu.
To se mi zdá pravdivé.
Tohle je Jakeův pokojík.
Můžete zůstat přes noc, jestli chcete.
Já ani jeho matka
nejsme v takových věcech staromódní.
Co se týče šukání a tak.
Ne, musím se dneska vrátit.
Brzo ráno musím do práce.
Vím, že ta postel...
se zdá pro dva lidi malá...
No tak.
Ale jste dospělí.
Nakonec je to dětská postýlka.
Malá i pro dvojčata.
Jen pro jedno dítě. Ale jednu noc byste to přežili.
To je od vás moc šlechetné, ale já musím...
V téhle posteli se vám asi šukat chtít nebude.
Nedělali to na šukání. Je to dětská postýlka.
Pro jedno dítě, ne dvě.
Jasně.
Můžu se ti podívat po nějaké manželčině starší...
Po něčem na spaní pro oba.
Měl bych prohledat skříně.
Určitě ti na spaní najdu něco staršího po manželce.
Jen na noc. Podívej!
Jakeův...
dětský pokojík.
Jakeu.
Hele, tvoje přítelkyně.
Otevři.
Jakeu, kvůli sněhu musíme jet.
Říkám mu pořád dokola,
že už je načase, aby odjel.
Mami, musíš se najíst!
Hned budu dole.
Mami!
Jake byl vždycky hodný kluk.
Mami.
Píle.
Získal odznak.
Možná nebyl tak přirozeně talentovaný jako ostatní žáci,
ale...
snažil se...
hrozně moc.
A to je ještě záslužnější.
Být genus...
Génius, mami.
Opravdu souhra šťastných náhod.
Je to jak výhra v loterii, jak se říká.
Ale to,
co dokázal Jake,
aniž by měl nějaké nadání nebo schopnosti...
To je ještě daleko záslužnější.
Ano.
- Měl bys... - Za chvíli!
Dobře.
Nebude to trvat dlouho
a odjedeme.
Nech mě to dokončit.
Mami?
Jsem tvou pozorností ke své mámě ohromena.
To se nestává.
Míváme tendenci staré odložit.
Vážně je udivující, jak oddaný jsi syn.
To moc rád slyším. Hned je mi líp.
Někdy...
mám pocit, že když děláš dobré věci, tak to nikdo nevidí.
Jako sám voják v poli.
Já to vidím.
Počkám dole.
Nechám vás tu.
Já nechci být někam odložena.
Měla bych to ukončit.
Prostě konec. Jen se chci trochu nadechnout.
Žádné odklady ani čekat na to, že se to zlepší.
Donekonečna to nejde.
Už v té motanici pořádně nevím, kdo jsem,
kdy já končím a nastupuje Jake.
Jsem jak pinballová kulička. Mé emoce poskakují úplně všude.
Jake po mně chce, abych mu dávala najevo, že je.
Chce, abych si ho všímala a abych mu přitakávala.
Jako by to byl můj jediný životní cíl.
Pochlebovat Jakeovi. Udržovat ho v chodu.
A chce ve mně mít někoho, kdo ho zbožně uctívá,
protože mě ctí někdo jiný.
„Podívejte, co jsem vyhrál. Jak je chytrá.
Má talent. Je citlivá.
Umí tohle. Zná tamhleto. Tohle vyrobila. O to se stará.“
Jen ho odvedu na záchod a pojedeme.
Musím to ukončit.
To je ta dívka?
Ano, tati. Louisa.
Fajn.
Nesu ti matčinu...
NOČNÍ KOŠILE
noční košili.
Pro ni.
To je...
od vás moc milé...
ale musím se vrátit domů.
Co nejdřív.
Nechápu to. Co tím myslí?
Nevím, tati.
- Netuším. - Zítra musím na směnu.
Dělá servírku.
Poznali jsme se, když mě obsluhovala.
Je to líbezný příběh.
Ptal jsem se ji na...
- burger Santa Fe. - burger Santa Fe.
Jsem zmatený.
Pojďme na ten záchod.
O další nehodu nestojím.
Jako včera, víš?
Co tady dělá ta stará věc?
To nevím.
Takový hnus. Je na tom Jakeovo dětské jídlo.
Kde se to tu vzalo?
Zapomněla bych si i hlavu, kdyby mi nenarostla přímo na krku.
Můžeš to odnést do pračky? Právě jsem ji zapnula.
Já jsem plně vytížená sbíráním hraček.
Jake by zapomněl i hlavu, kdyby mu nenarostla na krku.
Jasně.
- Kde to je? - Ve sklepě.
- Jake nechce, abych tam chodila. - Zmanipuloval tě.
Nemůžeš mu dovolit, aby tě ovládal.
Myslím, že to je charakterový protipól té jeho píle.
Musí mít nad vším nadvládu.
Existuje taková spousta,
opravdu hodně věcí, které ho znervózňují.
Stále více se před světem uzavírá. To je problém.
A těch pár lidí, co vpustil do svého života, musí ctít pravidla.
Což je vážně problém.
Ano, asi je to má vina.
Ten pocit viny mě pak obratem nutí...
abych mu vyšla vstříc a snášela jeho vrtochy.
Je to začarovaný kruh.
Co mi tím chcete říct?
Tím chci říct,
abys tu podělanou noční košili odnesla do sklepa.
Neboj se riskovat.
Tys ji poslala dolů?
K pračce.
Mami! Vážně?
Nemusíš za mámu dělat prádlo.
Jsi náš host, takže ti na noc dáme čistou noční košili.
- Nechci ji. - Ale vážně musíme...
nasednout do auta a jet.
- Potřebuju pomoct s těmi řetězy. - Dobře, hned jsem tam.
ŠKOLNÍ ÚKLIDOVÁ SLUŽBA
Je tragické, jak málo lidí před smrtí ovládá svou duši.
„Na žádném člověku není nic vzácnějšího,“ tvrdí Emerson,
„než jeho vlastní činy.“
A to je pravda.
Většina lidí jsou jinými lidmi.
Jejich myšlenky jsou názory někoho jiného.
Jejich životy napodobeninou, jejich touhy citacemi.
ŽÁDNÉ FOTKY ANI VIDEA
Citát Oscara Wilda.
LOUISA
Zbývá vyřešit jedinou otázku,
ale bojím se. Připadám si jak blázen. Nemám jasno.
Jak ty domněnky do sebe zapadají. Můj strach narůstá.
Teď je vhodná doba na odpověď. Jen jednu otázku.
Jednu jedinou otázku.
Pane bože.
Jakeu, tvoje máma...
Ona...
Spí.
Ona...
Měli bychom jít.
Začíná to být zrádné.
Určitě je v pořádku?
Spí jak dudek.
Je čas jít.
A co tvůj táta?
Ten...
někde něco kutí.
Zase nefunguje drtička.
Rád jsem tě poznal.
Já vás taky.
Díky moc za vaši pohostinnost.
Jsi tu kdykoliv vítána. Ano.
Jake je hodný kluk.
- Ano. - Jo?
Řekla bys, že dobrý člověk?
Souhlasíš?
Ano.
Tak to je dobře.
Tak co?
Co jim říkáš?
Jsou moc milí.
Vážně?
Ano.
Někdy jsou trochu vlezlí, ale jsou to slušní lidé.
To mi bylo hned jasné.
Oběma ses líbila.
To je fajn. Jsem ráda.
Moc chytrá, říkala máma.
Vážně to řekla?
No, ne přímo tobě. To by jí bylo nepříjemné.
Řekla mi to, když jsem jí pomáhal s jídlem.
Nevybavuju si, že by Jake pomáhal matce s jídlem.
Hodně jsem toho dnes večer nechápala. Přišlo mi to...
Když jste s tátou probírali...
Cože?
Když jste s tátou probírali...
Všechno se mi zdálo tak trochu...
Sazebníky.
Jo. Sazebníky.
Jo, pamatuju si to. Malinko se mi motá hlava.
Vypila jsi hodně vína.
Z tvých znalostí byl nadšený.
Vážně?
Ano.
Asi sis to ani neuvědomila, jak tě pořád přerušoval.
- Fakt? - No jo.
- Ano. - Jasně.
Neuvědomila.
- Jo. - Je to ošidné.
Těžko se dá držet krok.
- To ano. - Jak jsem říkal…
když se to vezme celkově...
tak to dopadlo dobře. Byla to vydařená návštěva.
To byla.
Vzájemně jsme se poznali.
To je pravda.
Jsou moc milí.
- Líbili se ti? - Ano.
Ty jim taky.
To je podle mě dobré znamení.
Znamení?
Znamení.
Znamení možná není to správné slovo.
Věc. Je to dobrá věc.
Dobrá věc.
Je dobré, když ti, co máš ráda, se mají rádi.
Lidé si o sobě myslí, že jsou body, které se pohybují v čase.
Ale spíš to bude naopak.
Jsme nehybní...
a čas plyne kolem nás...
fouká jako studený vítr...
krade nám teplo
- a zanechává nás promrzlé. - Na co myslíš?
Nevím.
Na smrt.
Dneska jsem si připadala jak ten vítr.
Fučela jsem skrz rodiče Jakea.
Viděla je takové, jací byli. Viděla, jací budou.
A viděla je po smrti.
- O čem... - Zbyla jsem jen já.
O čem to přemýšlíš?
Jen vítr.
O ničem.
Vážně?
Jsem unavená, Jakeu. Asi to víno.
- Jo, měla jsi ho dost. - Ano.
Dobře víš, že to deprimuje.
Jistěže vím.
Podle mě je důležité, aby si to lidi uvědomili,
ještě než pod vlivem učiní jakákoli rozhodnutí.
- Žena pod vlivem. - Úžasný film.
S tím asi nesouhlasím.
Kvůli středeční slohové práci jsem se na to dívala pořád dokola.
Myslím,
že jsem s Mabel...
soucítil.
Je to výrazná...
šíleně záporná postava.
Tak ti přijde?
Podle mě...
Mabel Longhettiová to pokaždé schytá, protože chce všechny potěšit.
Aby mohla být pokládána za další oběť a hrdinku v rámci boje za práva žen.
Ale jen práva takových žen, které jsou ochotny považovat
učebnice pokleslé tvorby za umění. Vytáhlá Gena Rowlandsová,
paní Cassavetesová, je úžasná herečka, která nikdy nevypadne z role.
S tím souhlasím. Ta role se jí povedla.
Připadá mi, že obsáhla...
V neurčitém věku se její krása promítla do geniálních rolí.
Rowlandsová hraje mladé i staré. Mabel Longhettiová
dokáže měnit polohy,
takže ze zářivé flirtující krásky je najednou smutná a pokleslá opilkyně.
Rowlandsová předvádí kompletní rozklad osobnosti.
Mabel se před tvýma očima rozpadá.
Zvládla by tři různé postavy najednou.
Výkon Rowlandsové lze označit za víc než dokonalý,
zralý na řadu Oscarů. Je to vyčerpávající.
Může být skvělá herečka, ale...
nic z toho, co dělá, nezanechává stopy. Točí toho moc.
Je to nejpomíjivější výkon, jaký jsem kdy viděla.
Co myslíš...
tou pomíjivostí?
Mabel se snaží podřezat,
Nick jí na to dá náplast.
To je tak idiotské, že se ti chce bučet.
Jenže tenhle 2,5hodinový film tě tak vyčerpá, že dokážeš jen sténat.
Detaily, které mají odhalit patologickou povahu postav,
které obklopují Mabel,
a vykreslit její osamělost, značně pokulhávají. Není to uvěřitelné.
Nepoznáš, zda jsou mimo postavy,
nebo jestli je to Cassavetesová, která neví, co dělá.
Děti pořád mumlají, jak ji milují.
Na čem se to zakládá, nikdy nezjistíš.
Chtějí si ji hýčkat?
Převrátit to a brát ji jako dítě, které potřebuje jistotu?
Nebo jsou tak nestoudně milující jako ona?
A co si máme odnést
z Nickova neustálého poručování?
Je poručování vůbec slovo?
- Nechtělas říct poučování? - To máš jedno. Můžeš říct obojí.
Co si máme odnést z toho, jak Nick mluví o lásce?
Ten film je naprosto tendenční.
Je to dobře vymyšlené, ale nedotažené.
Chápu, jak to myslíš.
Ty jsi na filmovou tvorbu...
opravdová expertka.
Jo.
To jsem.
Myslím, že mě právě...
zřejmě nadchla...
ta náklonnost, kterou mu Cassavetesová projevovala.
Mám pocit, že naší společnosti možná chybí určitá laskavost...
jistá ochota přijímat strasti ostatních...
strasti, které zapříčinila...
Odcizující se společnost?
Nevím.
Asi jo.
Jo. Vypadá to beznadějně.
Co jako?
Všechno. Kompletně.
Pociťovat stárnutí,
tělo vypovídá službu, hůř slyšíš a vidíš.
Nevidíš a jsi neviditelná.
Člověk udělal tolik chyb.
Ta celková lež.
- Jaká celková lež? - Já nevím! Že…
to jednou bude lepší. Že nikdy není pozdě.
Že bůh s tebou má plány.
- Že věk je jen číslo. - Zmlkni.
Že...
před svítáním je největší tma. Že...
všechno zlé je pro něco dobré.
Že...
na každého čeká ten pravý.
Všechno banality.
Sklapni, Mabel! Sedni si, Mabel!
A že nám bůh nenaloží víc než uneseme.
Bůh je takový dobrák.
Nedáme si něco sladkého?
Co bys chtěl?
- Nějakou mňamku. - Neměli jsme u mámy moučník?
Mám pocit, že servírovala velikou roládu.
To je fakt.
Asi jsem na cukru závislý.
Nevím.
- Pomohlo by mi to zůstat svěží. - To rozhodně!
V té slotě potřebujeme svěžího Jakea.
Za chvíli budeme ve městě Tulsey.
Tulsey, jo?
A mají v tomhle počasí otevřeno? Mrzne.
Na mražený koktejl Brrr...
je ideální počasí.
Nemyslíš?
To asi jo.
Zdravíme město Tulsey.
Stavujeme se na zmrzlinový koktejl!
Město Tulsey.
Ježíši, to by mě nikdy nenapadlo.
Z čeho myslíš, že Tulsey žije?
Z klaunů.
Podle mě je to cirkusové město.
Možná je to místo...
kam chodí lidé na představení mimo sezónu.
A vládne tam klaunka?
Jistě. A nosí korunu.
Má...
klaunskou korunu?
Benevolentní a tolerantní zmrzlinová...
klaunská královna.
Celá z laktózy.
Vůči laktóze je imunní.
Je milá, ale chladná.
Jako tvoje máma.
- Co prosím? - Nic.
Promiň, nějak to ze mě vylezlo.
- Považuješ mou matku za chladnou? - Ne.
Byla moc milá, opravdu.
S tím bych...
teda nesouhlasil.
Za své psychické problémy si matka může sama.
To jsou žvásty zostuzující ženy. Freudovy výmysly.
Je to lákavé...
hodit to
na někoho konkrétního.
Hodit co?
Všechno. Proč se cítíš, jak se cítíš. Proč jsi taková nebo maková.
To jsou žvásty zostuzující ženy. Freudovy výmysly.
Dospělý člověk musí v určitém okamžiku...
přijmout zodpovědnost za to, kým je.
Nemyslíš?
Jo. Matky jsou bytosti s vlastní bolestí,
vlastními dějinami zanedbávání a zneužívání.
A přesto, dřív nebo později,
na ně v průběhu 20. století svedli všechny dětské neduhy.
Schizofrenii, autismus, narcismus, homosexualitu.
Ne že by homosexualita měla co dělat s ostatními jmenovanými.
- To asi ne. - Jistěže ne.
Říct, že matka může za homosexualitu dítěte,
by věstilo, že homosexualita je špatná sama o sobě.
Chci tím říct, že když byla homosexualita před rokem 1973
považována za nemoc a měla diagnózu...
často to kladli za vinu...
- pečující matce. - To jo.
Je hrozné, jak lidi nálepkujeme, řadíme do škatulek a odsuzujeme.
Jo.
Ve škole to na dětech pozoruju den co den.
Vídávám děti odsunuté společností.
Jsou jiné. Jsou mimo.
A vím, jaký kvůli tomu budou mít život.
Někdy je vídám...
po letech ve městě, v supermarketu.
A bez váhání můžu prohlásit, že si to s sebou pořád nosí.
Je to jako...
černá aura.
Jako přítěž.
Jako nezhojená rána.
Jakeu.
- Asi to ukončím. - A jsme tady!
No...
to je krutý.
To město Tulsey je ale brutální místo.
Klimatické změny i zde.
Četlas román Ice?
- Myslím, že ne. - Od Anny Kavanové?
Nejspíš ne.
Z roku 1967. Je to taková pověst o...
Pojď si dát tu zmrzku. Je tu zima.
Nejdřív se podívám,
kdo tam dneska je.
Ty znáš zaměstnance?
Některé.
Občas se tu po návštěvě rodičů stavuju.
Některé z těch holek nemám rád, tak se chci podívat.
- Proč? Co je s nimi? - Nevím.
Lidi...
mě občas nemusí.
- Počkám v autě. - Ne! Pozdrav je.
Neukážou se, když budou vědět, že jsem to já.
- Haló? Je tu někdo? - Hned to bude!
Takže ten Ice
se odehrává v průběhu
ekologické katastrofy.
Ze světa se stává promrzlá pustina.
A hlavní...
Zdravím.
Dobrý večer.
Co si dáte, pane?
Takže já si dám
koktejl Oreo Brr.
A pro něj...
To samé.
Tak dvakrát.
Oba to samé.
Promiňte, my dost spěcháme.
Můžete nám to připravit co nejrychleji?
Promiň, ahoj.
Omlouvám se za ten smrad. Vzadu něco lakují.
Co lakují?
Poličky.
To nevadí.
Tu holku znám, někde jsem ji viděla. Je mi povědomá.
Její vyrážka. Znám ji. Mám to na jazyku.
Na špičce mozku, jak říká Jake.
Někdo to je. Odněkud.
Jsem si jistá.
Řádí tu podělaná vánice.
A i tak máte otevřeno.
Podělaná vánice venku, podělané Brrr uvnitř.
Jo, říkala jsem si to samé.
Jste laskavá.
Nejste jako ony.
Nudné...
zlé a tak půvabné.
Díky moc.
Tak jsem to nemyslela.
Líbí se mi, jaká jste. Laskavá a k tomu velice atraktivní.
- Nemyslela jsem to tak. - To nic. Chápu to.
Ale...
prostě mi...
přijde...
že jistý druh krásy přináší i jistý druh těžkostí.
To vy nemáte.
Možná trpí i ty hezké. Nevím, třeba...
jim jejich krása působí utrpení.
Nejsem psychiatrička.
Nic divnějšího říct nemohla. Jistěže není psychiatrička.
Víc jak patnáct jí nebude.
Máte protekční, když jste tak milá.
Díky.
Dostanu osm dolarů.
Jakeu?
To je dobrý.
- Děkuju. - Není zač. Díky.
Mám strach.
Prosím?
Neměla bych to říkat.
Děje se něco?
Mám někoho zavolat?
Není to lak.
Smrdí něco jiného. To máte vědět.
Jak to myslíš?
- Nemusíte chodit. - Kam nemusím?
Vpřed. Kráčet časem.
Můžete...
zůstat tady.
Moc se bojím.
Čeho se bojíš?
- Bojím se o vás. - Děkuju.
Hezký večer! Jeďte opatrně. Silnice jsou zrádné.
Všiml sis rukou té dívky?
- Které dívky? - Té v Tulsey.
Které? Bylo jich...
tam několik.
Několik?
Byly tam tři.
Několik znamená cokoli víc než dvě.
Vážně?
- Najdi si to. - Najdi si to? Přestaneš s tím?
No nic. Myslím tu s vyrážkou na pažích.
Nevšiml jsem si.
Děláš ze sebe vola.
- Ne schválně. - Ne schválně.
Necháme toho.
Jak ti chutná Brrr?
- Moc sladké? - Jo, to je.
Pokaždé se divím, jak je to sladké. I maličkost může mít velký vliv.
Asi už to nedojím.
Sotva ses toho dotkl.
Je to moc sladké.
Jo.
Opravdu hodně.
- Je ti zima? - Jo. To je tou zmrzlinou.
Jsme v centru sněhové bouře.
Čí to byl vůbec nápad, jet v tomhle počasí do Tulsey?
Mlčím jako hrob.
Je to zvláštní.
Tohle je asi naposledy, co sedím v autě s Jakem.
Brzy to bude jen dávná vzpomínka.
Každý z nás bude na tenhle okamžik
vzpomínat odjinud.
Na společný smích.
A možná v tom bude lítost.
Čas možná obrousí ostré hrany a...
oba si budeme říkat, že to bylo fajn.
Proč to muselo skončit? V tuto chvíli už není cesty zpět.
Nikdy není cesty zpět.
Najednou jsi tak ztichla.
Pozoruju tu bouři.
Když druhému ani nedokážete říct, na co myslíte,
je to s vámi špatné.
Zdá se, že už nemůžeš.
Co tím myslíš?
Jen zbytečná zastávka.
Aspoň můžu říct, že jsem v noci byla v Tulsey,
v naprosté pustině a uprostřed vánice.
Jsem tvůj oblíbený klaun z města Tulsey,
kde na stromech roste zmrzlina.
Takže žádné strachy, přidej se ke mně
a sněz toho, kolik se ti zachce.
Tvůj zamračený výraz obrátím vzhůru nohama
hned jak ochutnáš
vanilkovou, čokoládovou a jahodovou.
A máme otevřeno ve dne v noci.
To už nikdy neudělám.
Připravíš se o možnou zábavu.
- Ano. - Četla jsi to?
Co jako?
Knihu povídek od Davida Fostera Wallace.
Ne. Nečetla.
Je to kniha povídek.
Ne. Nečetla jsem to.
Tohle bychom měli někde vyhodit.
Až to roztaje...
ulepí nám to držáky nápojů.
Dobře.
Napsal povídku o televizi.
Hezcí lidé v sobě mají...
Hezcí lidé...
mají svůj půvab a díváme se na ně radši
než na ty ošklivé.
Ale když je řeč o televizi,
kombinace předem připraveného publika a poklidného obcování
mezi snímky a zamilovanými pohledy zvyšují přitažlivost hezkých obrázků
a nám divákům to při upřených pohledech nahlodává
vlastní pocit bezpečí.
To je...
z té povídky.
To je...
zajímavé.
Spáchal sebevraždu.
Jo, o tom vím.
Jistě, to vědí všichni.
I ti, kteří o Davidu Fosterovi Wallacem nic jiného nevědí,
co od něj nikdy nic nečetli.
Sebevražda se stává součástí příběhu.
Mytologie.
Varovný příběh. Je to odporné.
Je to odporné.
Už ani neumíme být lidští.
Kdo to neumí?
Naše společnost, kultura, lidé sami o sobě.
Ať už je to
cokoliv.
Kdokoli z nás.
Četl jsi něco od Guye Deborda?
- Společnost spektáklu. - Jo, přesně.
Ano. Samozřejmě.
Debord píše:
„Spektakulární společnost nemůže být vnímána
jako pouhý vizuální klam vytvořený manipulací masmédií.
Je to světonázor,
- který ji zhmotnil.“ - Díváme se na svět přes filtr,
který nám byl předpřipraven.
Ovlivňuje naše mozky. Stáváme se jeho součástí.
Jako virus.
Přivádí mě k šílenství, jak se to rozpouští.
Všechno to tady bude ulepené.
Máš nějakou igelitku, nebo tak něco?
- Třeba ubrousek? - Nic takového.
Chci to jet někam vyhodit.
Nezdá se, že by v okolí něco bylo.
Vím o jedné úzké silnici nedaleko odsud.
Tam bude odpadkový koš.
Já nevím. Možná bychom raději měli jet domů.
- Na farmu? - Ne.
Domů do města.
Bojím se, abychom nezapadli.
Když sjedeme z hlavní silnice, nikdo nás nenajde.
Jde o to...
že se budu...
cítit nesvůj, když to nevyhodím. Pořád mi to bude ležet v hlavě.
Jasný? Do hajzlu.
Do hajzlu.
Uklidni se! Vždyť...
O nic nejde.
Vážně ne.
Já to vím...
Ames.
- Ames? - Vím to.
To je jiný tvar pro Amy?
Nejde mi to na rozum.
To přece není moje jméno.
Ani přezdívka.
Vyřídíme to raz dva.
Taky ti ukážu svou střední.
Tohle vede ke střední škole?
Ke střední, kde jsem se trápil každý den.
Tak dlouho.
Hrozně moc...
dlouho.
Můžeš to otočit? Mně se to nějak nezdá.
To nechápu. Je to jen střední škola.
- Mám špatný pocit. - Tady se neotočím, je to úzké.
Dojedu ke škole, vyhodíme kelímky a pak se vrátíme.
Ne, vůbec tomu nerozumím.
Celé to nechápu. Jak by se sem vešly školní autobusy?
Je to venkovská škola.
Jo, já vyrůstala na farmě a chodila do školy na venkově.
Byl k ní normální přístup
a dojet se tam dalo po asfaltové silnici.
Klid. Všechno je něčím zabarvené.
To si zkrátka
budeš muset uvědomit.
- Zabarvené? - Podle momentální nálady, emocí,
na základě zkušeností.
Žádná objektivní realita
prostě není.
Na světě žádné barvy neexistují.
Je to tak? Jenom
v našem mozku.
To jen elektromagnetické frekvence v mozku přibarvují...
Ano, jsem fyzička a vím, co je barva.
Ano, jistěže jsi.
A víš to.
Barvy jsou výplodem světla.
Fantazie a emocí.
To je nádherné.
Nejde sice
o názor fyzika...
ale rozhodně je to poetické.
Koneckonců jsem přeci básnířka.
To teda jsi. Nádhera.
- Ta cesta se mi zdá nějak dlouhá. - Zdá se ti.
Zase pomocné slovíčko.
Čas je další slovo, které je produktem mozku.
- A přesto stárneme. - Stárneme a stárneme.
Nebo se to jen zdá.
Někdy mi připadá...
že jsem daleko mladší...
než ve skutečnosti jsem. Uvnitř stále dítě.
Než... se podívám do zrcadla.
- Je mladší lepší? - Ano.
Podle mě jo. Je to obdivuhodné.
Mládí je obdivuhodné?
Jak můžeš obdivovat člověka kvůli věku?
To je jak obdivovat určitý úsek proudu řeky.
Mladší je zdravější...
bystřejší...
zábavnější.
Přitažlivější, nadějnější.
- To zní jak reklama na Coca-Colu. - Skoro všichni průkopníci...
v oblasti vědy nebo umění byli mladí lidé.
Staří lidé jsou popelem mládí.
Jakeu, poslouchej, asi bychom to měli...
Tadá!
Páni. Něco tak obrovského bych nečekala.
Sto třicet učeben,
tělocvična, dvě šatny, jedna pro kluky, druhá pro holky,
aula, deset záchodů, šest administrativních kanceláří.
Učitelská jídelna...
poradní centrum.
Je to okresní škola, spadá sem 11 měst.
- Svou střední znáš dokonale. - Jako svý boty.
- Někdo tam je. - To bude údržba,
úklid nebo tak něco.
Co je?
Tamhle.
Koš. Já to věděl. Hned jsem tu.
No tak dělej! Jo!
Kde jsi byl?
V tom koši byla posypová sůl.
Na ten...
sníh.
Vzpomněl jsem si...
že vzadu je u nákladového prostoru kontejner.
- Mise splněna. - Jedeme.
Je tu vlhko.
Tak je to lepší.
Spíš děsivější než lepší.
- Nesouhlasím. - Chci jet.
- Co tak najednou? - Najednou?
Celý večer ti pořád dokola opakuju, že chci jet domů.
Uvedla jsem asi čtyřicet důvodů, proč se chci ještě dneska dostat domů.
- Asi máš pravdu. - Asi?
Mě to jen tak...
napadlo.
Je tu klid. Pohoda.
Lásko, venku je zima.
Jako fakt?
Budeš mi zpívat o znásilnění?
V té písničce... nejde o znásilnění.
Ona opakuje, že chce jít. On to ignoruje.
Jak bys to nazval?
Ona chce zůstat. Jen se bojí, co by tomu řekli lidi.
Ona se ho ptá, co jí dal do pití.
Ježíši. Ta písnička byla napsaná...
v roce 1936.
To přeci nebyly uspávací prášky.
Prášky nebo ne, snaží se ji utlumit chlastem.
A ve 30. letech dávali do pití kapky.
Píseň pojednává o nátlaku.
Nechápu, proč jsi tak naštvaná.
Prostě chci domů.
- Na farmu? - Ne na tu
zkurvenou farmu, ale k sobě domů!
Ke mně domů, Jakeu!
Dobře.
Děkuju.
A on si pak říká, proč se shazovat.
Ona má docílit, abych se cítil sexuálně přitažlivý.
Bez ohledu na její vlastní touhy je to její zodpovědnost.
Chápu to.
Přesvědčila jsi mě. Omlouvám se.
Promiň.
V pohodě.
- Ježíši. - Co se děje?
Někdo nás sledoval.
- Já nikoho neviděla. - Sledoval nás.
Jako nějaký úchyl.
- Pojeďme. - Věř mi, ten pohled
moc dobře znám.
Jakeu, co to má všechno znamenat?
- Půjdu mu vynadat. - Jakeu, nedělej ze sebe šaška.
- To je nepřípustné. - Jakeu, pojeď.
Ne. Hned se vrátím.
Tohle...
- dělat nebude. Hned jsem tu. - Jakeu, pojeď!
Jakeu! Prosím, ne!
Jakeu!
Kurva!
Neměla jsem chodit.
Kurva!
Je těžké říct ne. To mě nikdy neučili.
Jednodušší je souhlasit.
Někdy tě to ale zaskočí.
Znenadání po tobě chce telefon.
Nejsnazší řešení je souhlasit,
pak přijdou další prosby a souhlasy a zase znova.
Není to zrůda...
Jakeu?
Nemlátí tě.
Je to tak?
V posteli vám to klape.
Aspoň někdy.
Jen…
Za jak dlouho dojde
k podchlazení?
Možná to není špatný způsob, jestli mám zkapat.
Jakeu?
Jakeu!
Do prdele!
Pane bože.
Do prdele práce!
Do prdele!
Bože můj.
Jakeu?
Jakeu, chci jet.
Prosím.
Dobrý večer.
Zdravím.
Promiňte. Můj přítel vešel sem dovnitř.
Myslím, že sem před lety chodil do školy.
Třeba ho znáte. Nevím,
jestli jste tu dělal, když sem chodil.
Jak bych to mohla vědět. No nic.
Neviděl jste sem někoho vcházet?
Jak váš přítel vypadá?
Popsat někoho není snadné.
Už je to tak dávno, sotva si to pamatuju.
Vlastně...
Nikdy jsme se nebavili.
Fakt. Ani nevím, jestli jsem si ho všimla. Všude plno lidí.
Byla tam má kamarádka...
Slavili jsme výročí,
stavili se na skleničku a pak si mě
ten kluk prohlížel.
Bylo to otravné.
To je riziko povolání každé ženy.
Ani si nemůžu vyrazit. Pořád někdo civí. Byl to slizoun. Chápete?
Říkala jsem si, že bych tam chtěla mít svého přítele.
A to je
celkem smutné.
Když jste žena, tak vás kluk nechá, jen když jste tam s jiným.
Jakože si vás přivlastnil. Že jste jeho majetek.
Tak jako tak...
nedokážu si vybavit, jak vypadal.
Proč bych měla?
K ničemu nedošlo.
Možná to byl...
Asi šlo...
jen o jeden z tisíců podobných případů v mém životě.
Je to jako chtít, abych popsala komára, který mě štípnul
někdy před čtyřiceti lety.
Viděl jste někoho, kdo odpovídá tomu popisu?
Nikoho jsem neviděl.
Dobře.
Teda...
kromě vás. Vás vidím.
Trochu...
se o něj bojím.
Určitě to není třeba.
Jestli je tu, je v bezpečí.
Tady nic nehrozí.
Je tu ticho.
Můžu se po něm podívat?
Ale sundejte si ty mokré boty. Zrovna jsem vytíral.
Ty jsou vaše.
Nashle.
Jo.
Mějte se.
Jakeu?
Pojď, přidej se ke mně.
Jsem vaše oblíbená klaunka z města Tulsey, kde na stromech roste zmrzlina.
Takže žádné strachy, přidej se ke mně a sněz toho, kolik se ti zachce.
Tvůj zamračený výraz obrátím vzhůru nohama
hned jak ochutnáš
vanilkovou, čokoládovou a jahodovou. A máme otevřeno ve dne v noci.
- Jé. - Pojď.
Přidej se.
Jen co se přestaneš litovat, že jsi prase, tak je to dobrý.
Anebo
dokonce prase prolezlé červy.
Někdo musí být prase prolezlé červy, ne?
Možná jsi to ty. Souhra šťastných náhod.
Hraješ s rozdanými kartami. Hlavu vzhůru. Ty rozhoduješ.
Ničeho se neboj.
Ta písnička mě vždy rozpláče.
Vždy se mi líbila.
Na tomhle světě je vlídnost.
Musíš hledat, ale existuje.
- Jsi milý. - Jen se vyvíjím.
I nyní.
I jako duch. Jako vzpomínka.
Jako prach. Jak chceš.
Jsme stejní.
Všechno je stejné, když se díváš zblízka.
Jako fyzik to musíš vědět.
Ty, já,
myšlenky. Všichni jsme jeden celek.
Teď tě oblečeme.
Děkuji.
Přijímám.
Všechno...
to přijímám.
Přijímám vaše uznání...
tuto cenu.
Přijímám vše...
co z toho plyne.
Že tato cena přichází...
na sklonku dlouhého,
plodného života...
jako ocenění za práci, kterou jsem dělal
před desítkami let.
Má cesta k cíli vedla přes fyzično, metafyzično,
deziluzi...
a zase zpět.
A podařilo se mi učinit nejdůležitější...
objev
své kariéry.
Nejdůležitější objev mého života...
Záhadné rovnice lásky nám dokazují...
že lze najít logické důvody.
Dnes tu stojím jen díky vám.
Vy jsi ten důvod, proč jsem.
Vy všichni jste ten důvod.
Děkuji vám.
Podlaha praská.
Dveře vržou.
Myšice v rohu ohlodává koště.
A já tu jen tak zevluju.
Jako pavučina na poličce.
Sám.
V opuštěné místnosti.
Ale až se v mém okně objeví Měsíc...
který skloní svůj paprsek přes mou postel...
pak se stín stromu
roztančí po stěně.
A v mé hlavě začne poletovat sen.
A všechno, co si přeju,
se promění ve skutečnost.
Jsem lepší než ten honák krav,
který si myslí, že je lepší než já.
A ta holka, kterou chci, se nebojí mého objetí.
Její vlastní paže mě udrží v teple.
A její dlouhé, spletené vlasy
spočinou na mé tváři.
Jako déšť
v bouři!
Podlaha praská.
Dveře vržou.
A myšice začíná okousávat koště.
Najednou mě slunce švihne do očí.
Všechno byla jen snůška lží!
Jsem vzhůru,
v osamělé místnosti.
Už nebudu snít o jejích pažích.
Už ji nebudu nechávat samotnou.
Jdu ven
a přivedu si nevěstu.
Získám ženu, kterou budu moct nazývat
svou vlastní.
Překlad titulků: Michal Pokorny