Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Koukejte.
- Jacku! - Jacku!
- Jacku, podepíšete se mi? - Jacku…
ZÁKAZ KOUŘENÍ
SBÍRKA
ELEKTRICKÁ CENTRÁLA
Dámy a pánové,
prosím frenetické ovace. Vítáme na pódiu
pana Jacka Whitehalla!
Ahoj, Wembley!
Páni, prestižnější místo už asi těžko najdu.
Jsem docela nervózní. Ale budu k vám upřímný,
v minulosti jsem podělal i prestižní vystoupení.
Nejvíc jsem na pódiu pohořel,
když si mě objednali na vánoční večírek prince Charlese.
Bylo to přesně tak divný, jak to zní.
Nejdřív to bylo divný, když jsem vyšel na pódium,
seděli v první řadě Charles a Camilla
na židlích s vysokými opěradly.
Tak si říkám: „Je vám jasný, že tohle je realita, ne Hra o trůny?“
Každopádně nesedejte do první řady.
V první řadě vás má totiž komik krásně na ráně.
Když se mu vtipy nedaří, povídá si s první řadou,
ptá se lidí, čím se živí.
Nemůžu se ale ptát prince Charlese, čím se živí.
Je to nejslavnější nezaměstnaný chlap na Zemi.
„Čím se živíte?“ „Jen tak posedávám,
čekám, až naši umřou.“
„Já taky.“
Takže tyhle otázky jsem klást nemohl,
protože v první řadě sedělo pár rentiérů.
Prima, že se smějete, ale nebudu lhát,
ten večer se tomu nikdo nesmál.
Tedy Meghan ano, ale tím mi ještě přitížila.
Další divná věc je, že mi ten večer nedali mikrofon,
což je prakticky jediná věc, kterou jako komik potřebuju.
To jediné, čím nad vámi mám navrch.
Bez něj jsem jen šílený chlapík, co vyřvává na ulici.
S mikrofonem: „Ahoj, přišel jsem vám vykládat o politice.“
Bez něj: „Jsem tu, abych pohovořil o Ježíšovi!“
Takže bez mikrofonu. A oni v první řadě.
Jel jsem 45 minut.
Tři čtvrtě hodiny jsem tančil před královskou rodinou,
jako pitomej dvorní šašek.
K poslednímu trapasu ovšem došlo až po vystoupení.
Jako komik poznáte, že se představení nevydařilo.
Nikdo vám to vykládat nemusí.
Zejména si vás nemusí dobírat budoucí panovník Anglie.
Představili mě princi Charlesovi.
Víte, co mi řekl jako první?
„Myslím, že příští rok zkusíme kouzelníka.“
Taková drzost!
Ale nic. Dohodil jsem mu kamarády od Magických striptérů.
Camille se moc líbili.
Poznej své obecenstvo. to jsem se ten večer naučil.
Pro komika je to důležité. Ale na šňůře je to problém.
Chvilku jsem pobyl v Americe. Máme tu Američany?
No tak jo.
Ano, jistě, aby tu nebyli.
Hlavně prosím nestřílet.
Ne... Tleskejte si, jak chcete. Pane...
Klidně si tleskejte, jak chcete. Chci v Americe prorazit.
Tahle poznámka doufám v tom speciálu nebude.
Jen přes mou mrtvolu.
Jen slovní obrat.
Přicházím v míru. Miluju Ameriku. Úžasná země.
Víte, co mi teď došlo?
Vy, Američani, prakticky děláte všechno, co my,
jenom ve větším.
A děláte to líp.
My tady třeba máme pitomce,
ale vaši pitomci jsou světová třída.
Tím nechci říct, že jsou všichni Američani pitomí.
Ne, Amerika má i ty nejchytřejší lidi na světě.
Jenom chci říct, že když Amerika udělá blbost,
tak je to blbost.
Náš vesnický blázen jde do parku a křičí na mraky.
Ten váš prezident.
Svět je stále pitomější. Poznáte to z náznaků.
Dám vám příklad, viděl jsem na vlastní oči. Tucson, Arizona.
Vydám se na snídani do hotelu
a na toustovači je tento nápis:
„Prosíme, abyste si topinku
mazali máslem po použití.“
Pokud nevíte, že si máte mazat topinku
máslem až po opečení,
neměli by vás už nikdy pustit k toustovači.
Ledaže byste ho s sebou chtěli vzít do vany.
Ale na rovinu. Ten nápis byl na tom nejhorším vynálezu,
který si lidstvo nadělilo.
Dámy a pánové, představuji vám hotelový
průběžný toustovač.
Nikdo v téhle desetitisícové aréně
nikdy nedokáže opéct slušnou topinku
na hotelovém průběžném toustovači.
Neuvěřitelnej krám!
Příhodně vybavený malým okénkem,
kterým můžete sledovat své budoucí utrpení ve zpomaleném záběru.
Projde poprvé.
Stále chleba.
Projde podruhé.
Lehce zahřátý.
Projde potřetí.
Spálený na škvarek!
Nedá se nijak nastavit, aby to vylezlo správně.
Je to stejné jako strčit zrzku do solárka. Nemožná věc.
Vždycky je tam fronta až na chodbu, protože to zbrzdí nějaký dědula,
kterého napadlo, že dovnitř strčí bagel.
Bagel? Nezbláznil ses náhodou, dědo?
Jestli chceš, abys měl z týhle mašiny propečený bagel k snídani,
musíš ho tam strčit o týden dřív.
Protože než bude křupat, budeš už dávno tuhej.
Nakonec si položili otázku, jak by ten přístroj mohl být ještě horší.
No ano, co třeba, kdyby se ten mizerný toust podával na takový malý tác,
který bude vespod a mírně nakloněný,
aby ta hrůzostrašná topinka odletěla rovnou na podlahu.
A pak vidíte, jak na ni lidi číhají jako hráči mezi baseballovými metami.
„Ano, tahle se hezky sklouzne, bude se těžko chytat.“
„Pročpak?“
„Víte, jsem jeden z těch psychopatů, co si je maže máslem dopředu.“
Ale tohle není ten nejhorší náznak.
Ten nejhorší jsem viděl v témže hotelu, avšak u bazénu.
Vydal jsem se do hotelové plovárny, abych se osvěžil
v hotelovém bazénu, když jsem zahlédl nápis,
dámy a pánové, při jehož čtení jsem se zastavil
a polila mě čirá hrůza.
Stálo tam toto:
„Prosíme vás, abyste nevstupovali do hotelového bazénu,
trpíte-li akutním
průjmem.“
Mockrát díky, že jste mě včas varovali,
případně budete v budoucnu varovat.
Neboť existence této cedule znamená,
že už to někdo udělal.
Proč ale potřebujeme cedule, kterými si to připomínáme?
Nechápejte mě špatně, plavu rád, stejně jako každý.
Ale připouštím, že pokud budu v sevření
akutního průjmu,
jsou jisté aktivity,
kterých se nakrátko raději vzdám.
Plavání,
skoky na trampolíně,
jízda na koni, skok padákem, možná i tandemový skok padákem.
Osobně patřím k lidem, jejichž život je ovládán strachem,
že by se jednoho dne mohli posrat na veřejnosti.
Kdykoliv jsem v autě
a zapomenu, že mám puštěné vyhřívání sedačky,
říkám si: „Kruci, už je to tady.“
Navíc si položme otázku, co ten výraz vlastně znamená?
Akutní průjem. Co je druhá varianta?
Neakutní průjem?
„Ano, v naší rodině máme průjem už po generace.
Můj pradědeček jezdil do Indie a chytil ho někde v centru Dillí,
ale naštěstí je to taková ta spící forma,
nikdo z nás se ještě neposral.“
Docházím proto k závěru, že akutní průjem
znamená, doslova a do písmene, že vám vychází ze zadku.
Pokud je to ten případ a vy jste se z nějakého důvodu
rozhodli, že vaše nejlepší šance, jak mu uniknout,
je přeplněný hotelový bazén,
asi nepatříte k lidem, co se budou zdržovat čtením té cedule.
„Co že to tu je? Neběhat, neskákat... Ale, o sraní tu není nic.
No tak můžu odjistit.“
Ale takový už je náš svět.
Musíme brát ohled na pocity ostatních, na to, co tolerují,
na to, co netolerují,
na stravovací požadavky bližních.
V jednom směru to už zašlo daleko a já to tady řeknu na rovinu.
Prokristapána...
už máme vážně dost...
druhů mléka.
Mohli byste s tím mlékem už přestat?!
Šel jsem tuhle na kafe.
Poblíž mého bydliště v Londýně, je to drsná čtvrť,
Notting Hill.
Vlezu tam a mám velmi nezřízenou chuť na kafe.
Takže očekávám rychlou a přímočarou transakci.
Ale všechno je jinak.
Vlezu tam a povídám: „Dobrej, jednu bílou kávu, prosím.“
„Jistě, pane, jaký druh mléka si přejete?
Máme kokosové mléko, mandlové mléko,
mléko z lískových ořechů, z kešu ořechů,
z makadamových ořechů, ovesné mléko, rýžové, konopné mléko,
sójové mléko. Může být z bobu, lusku, skořápky, zrna, plev, vlákna,
z listů, ze semen, z kůry.“
„Já bych nejradši z cecku.
Je mi fuk, co to bude za cecek, nejlépe kravský, ale nejsem fajnovka.
Nepohrdnu žádným ceckem, který mi nabídnete.“
Podívala se na mě, jako kdybych chtěl ten její.
Jako kdybych byl cvok. Ale nejsem cvok.
To ty jsi ta, co vzadu v krámě s kamarádkama
dojí pitomý kešu ořechy. Ty jsi divná, ne já.
Ani v nejmenším nepochybuju, že laktózová intolerance
je velmi vážný a naléhavý problém lidstva.
Ale rád bych připomněl, že ačkoliv stále nemáme lék na rakovinu,
na trhu je k dispozici 12 mléčných náhražek,
což, jak bych rád zdůraznil, je o 11 víc, než potřebujeme.
Zdá se, že se bavíme všichni.
Nechci, aby můj speciál změnil v odbornou přednášku.
Ale teď se na vás chystám vytáhnout hodně složitou vědu.
Mléko musí pocházet z cecku.
Tuhle jsem se díval na mandli. Pěkně plochý hrudník.
Pijete tedy ořechový džus.
Propána.
Tohle asi bude spíš londýnský problém.
Na tomhle turné, co teď dělám,
se vracím ke své cestě do severovýchodní Anglie,
kde jsme taky měli představení. Bydleli jsme v hotýlku
uprostřed pustiny. Bylo to úžasné, byl tam takový starší pán,
který nám podával snídani.
Můj manažer Johnny se ho zeptal, jak je na tom s mlékem.
Dostal nejlepší odpověď, co jsem kdy slyšel.
Zeptal se: „Prosím vás, jaké tu máte mléko?“
Chlapík odpověděl: „Teplé,
nebo studené.“
Kde jsou tu pijáci mléka? Je tu dnes večer nějaký piják mléka?
Je vám jasné, že jsme něco jako kuřáci roku 2020?
Ale vážně. Sledujte, jak nás postupně vystrkují na okraj společnosti.
Vytyčují nám vyhrazená místa, kde můžem pít zprofanované mléko z cecku.
Brzy na něm bude varování, jako na cigaretách.
Půjdete do supermarketu, vezmete si kartón mléka
a z boku bude nápis: „Pozor,
následkem užívání můžete mít zdravé kosti a zuby.“
A neopovažujte se v roce 2020 pít své nechutné mléko z cecku...
plastovým brčkem.
To ne, to už byste ho mohli klidně sát z ďáblova údu.
Nedávno jsem dostal přednášku od kámošky,
která je klasickým ekologickým pokrytcem.
Asi už jste na takovou ženu narazili.
Říká: „Jo, mám šálek na kávu pro opakované použití
a láhev na vodu pro opakované použití a to vše v ekologické nákupní tašce.“
A vy tam klindě přijedete v Hummeru.
Jde po mně i kvůli brčkům. Říká:
„Jacku, už nemůžeš používat plastová brčka.
Co na to životní prostředí? A co příroda? Musíš mit
brčko pro opakované použití.“
„Dobře, fajn, chápu.“ Tak jsem si šel koupit tohle brčko.
Je ze slonoviny. A je to parádní hračka.
Užívám si ji. Už nepoužívám šálek na kafe.
Nosím do Starbucks svůj želví krunýř. „Dejte mi ho plný.“
Začal jsem recyklovat kondomy...
Támhleten udělanej chlapík ví, o čem mluvím.
Rychle opláchnout, odmastit, pověsit na prádelní šňůru.
Přítel na celý život.
Pojďme ale změnit téma.
Onehdy jsem měl veganský karbanátek.
Kristepane, výtečný. Jak ho popsat?
Chutná jako běžný karbanátek, ale...
Za cenu dvou karbanátků.
A bez výčitek.
Navíc si na něj můžete dát, co chcete. Já dal slaninu a foie gras.
To je správný přístup. Buďme všichni vegani.
Můj spolubydlící Hugo, nedávno...
On sám říká: „Jsem naprosto normální.“ Není.
Hugouš je skvělý. Bydlí ve východním křídle a...
Je to vegan, ale trochu jiný. Nechce, aby mu říkali vegan.
Má strach, že by si z něj někdo z kamarádů utahoval.
Místo aby si říkal vegan,
se Hugo rozhodl, že si bude říkat...
A teď se připravte, je to fakt hlava.
... rostlinopozitivní.
Dobrá práce, Hugo.
Fakt z deště pod okap, velmi chytré, že?
Tak jako každé slovo, co z něj vyjde.
Říká: „Jacku, na téma mý rostlinopozitivity
můžeš žertovat, jak umíš.
Stejně tě o deset let přežiju.“
„Jo, ale ne, když si v mé blízkosti budeš říkat rostlinopozitivní.
Pak tě udusím ve spánku.
Ani se nebudu muset namáhat. Jsi vegan.
Položím ti polštář na obličej, nebudeš mít sílu, aby sis ho sundal.“
„Dusíš mě.“
„Ne, jen z tebe dělám kyslíkonegativího.“
Pozdě plakat nad rozlitým ořechovým džusem.
Kdepak jsou vegani? Máme tu vegany?
Ano, celou armádu. Bože.
Poženou mě z bučením z pódia a zasypou tofu.
Omlouvám se. Opravdu ano. Přicházím v míru, jasné?
Nechci se do vás masově navážet.
Bylo to jen škádlení veganů.
Je to takový vděčný terč všech vtipů.
Ale nemůžu popřít, že je to vaše životní volba,
stoprocentně lepší pro vás, lepší pro svět.
Taky vím, proč lidem leží vegani v žaludku.
Je to velmi prostý lidský instinkt.
Nedokážeme vystát lidi, kteří dosáhli jistého stupně
sebekontroly.
A vám všem se to kruci povedlo.
Je jedno, o jakou sebekontrolu jde.
Někdo se stane veganem, někdo přestane pít,
někdo zaběhne maratón, další začne jezdit do práce na kole.
Vaše ústa řeknou: „Jo, jsi dobrej.“
A v hlavě se vám ozve:
„Debil.“
Protože nechceme, aby si lidi užívali život naplno.
Chceme, aby žili o něco mizerněji než my.
Abychom se pak v naší zoufalé existenci cítili líp.
Proto všechny ty pitomce štve Greta Thunbergová.
Bavíme se o tom, jak žít líp. Ona zahanbila celý svět.
Ta holka je machr. Ano, je to dítě... Jo.
Dítě, co rozjelo revoluci v souvislosti s globální klimatickou změnou.
Když jsem já byl dítě, neuměl jsem vychovat Tamagoči.
Ona stojí v OSN a říká:
„Musíme zachránit planetu radikálními činy.“
Já říkal: „Mami, vydává to divný zvuky a chce, abych ho krmil.
Co mám dělat?“
„Pošli ho do internátní školy.“
Nemáme už výmluvu. Nikdy nebylo snazší
být lepším světoobčanem.
Nedávno jsem byl v supermarketu.
Žádný Waitrose ani Whole Foods, než mě začnete soudit.
Nerad vás zklamu, ale na Waitrose vtipy nedělám.
Řekli mi, ať je vynechám. Vážně.
Po posledním turné si mě manažer vzal stranou.
„Jacku, ty tvé odkazy jsou nepromyšlené.
Jestli chceš být komik, tedy člověk z lidu,"
nemluv o Waitrose.“ Takže jasně.
Jsem člověk z lidu.
Nedávno jsem byl v oblíbeném supermarketu,
„Lie-dl.“
Nebo, když jsem v USA, „Walmar.“
A v supermarketu jsem viděl výzvu pro veganský leden.
To je skvělý nápad, vzdát se na měsíc masa.
S chutí do toho.
Ale proč leden?
Rád bych za všechny řekl,
že lednu by se už sakra měli vyhnout.
Už máme suchý leden. Teď navíc veganský leden.
A pozor: leden už je nejmizernější měsíc roku.
Není to měsíc, kdy se člověk má vzdát neřestí.
Naopak, tohle je měsíc, kdy byste měli hledat nové.
„Jacku, vzdáváš se v lednu chlastu a masa?“
„Ne, ale budu brát heroin.“
Ano, měsíc uplyne jak voda a vánoční kila jdou dolů.
Kdo do toho jde v roce 2021 se mnou? Leden na heráku.
Buďte morálně na výši.
I masožrouti umí být morálně na výši.
Klaďte správné otázky. Vybírejte vhodné chvíle.
Jsem normální chlap a tuhle jsem vzal holku na rande
do Nan-doss.
Začala klást otázky na téma kuře.
Jsou vhodné chvíle i místa na kladení otázek o kuřatech.
Ale ne v Nando's.
Ten chudák tam neměl tušení, která bije.
Zeptala se ho, odkud to kuře je. Řekl: „Z lednice.“
To je přesně ono. Musíte dávat pozor,
čím krmíte to, které jíte.
Nedávno jsem viděl článek,
že už se nesmí krmit kachny v parku chlebem.
A víte proč?
Protože je nafukuje.
Jsou to kachny.
Jejich úkolem...
je plout po vodě.
Co na tom záleží, že se nafouknou? To je kruci výhoda.
Začal jsem hledat alternativy. Místo krmení chlebem
bych jim mohl dávat kukuřici, hrášek,
krmit je hrozny.
Hrozny?
Jdu snad za tou kachnou na návštěvu do nemocnice?
Umíte si představit, jak moc bych byl za blbce,
kdybych se objevil u nás v parku,
kam všichni ostatní tahají plesnivý chleba,
s košem hroznů?
„Jste sice kachny, ale dnes budete hodovat jako labutě.
Moc se necpi, ať ti zbyde místo na obložený talíř.
No výborně.
Nejlepší lotyšský Camebert z Lie-dlu. Dobrou chuť.“
Bezlepkové kachny.
Co bude dál?
Budou držet keto dietu, tohle bude.
Nestíhám držet krok s módními dietami. Každý týden se objeví nová.
Máme odšťavňovače, půsty...
Půsty jsou to nejpodivnější. Je to jako kult.
Půst typu 5:2.
„Ano, držím půst 5:2. Pět dní jím, co chci.
Dva dny se postím.
A sedm dní o tom každému vykládám.“
Zoufale se vám snaží sdělit, jak je pro vás půst skvělý.
Je to jako: „Mám v hlavě oči. Vidím, co je přede mnou.“
Ti lidé vypadají vychrtle, jsou fyzicky slabí.
Jako váleční zajatci. „Pardon, tu sušenku si dát nemůžu.
Momentálně držím půst.
Je to naprosto skvělé, někdy si to musíš zkusit.
Už tři dny se mi nedělají sliny.“
„Kolik jsi shodil?“ „Třináct kilo a přišel o zrak.
Nikdy jsem se necítil tak skvěle.“
Propána.
Cítím, že velká část tohohle pořadu se mi vymstí.
Za nějakých šest měsíců budu stoprocentně vegan.
A pít falafelové mléko.
Jen prostě závidím lidem, co žijí tak, jak bych chtěl sám.
Mám to tak se vším. I s milostným životem.
Teď, když se mi rozpadl,
nemůžu ani vidět spokojený pár.
Kdo je ve šťastném vztahu, ať zakřičí.
Zvedat kamarádce ruku nahoru tak úplně neplatí,
takhle se to nedělá. Máme tu neandrtálce.
„Je šťastná.“
Teď zakřičí, kdo má nešťastný vztah.
My si budeme rozumět.
Miluju sledování nešťastných párů.
Tuhle jsem viděl nešťastný pár v letadle,
vypadali jako manželé.
Jestli to tak bylo, netuším,
ale bylo jim přes 60. Pokud je vám přes 60,
jste manželé i bez svatby.
Na světě není nic úchylnějšího než lidi nad 60,
co o sobě mluví jako o „příteli a přítelkyni.“
Nejste na základce.
Asi to zní jako předsudek, ale bohužel je to pravda.
Onehdy jsem viděl chlapa. Byl starý.
Jako hodně starý.
Dostali byste se mu do iPhonu přes Face ID
tak, že byste vystrčili jedno varle.
Muselo mu táhnout na 80.
Představil mě ženě, se kterou byl. „To je má přítelkyně.“
Spíš nejbližší příbuzná.
Zpět do letadla. Manžel sedne, okamžitě usne
a začne nahlas chrápat.
Manželka se na něj dívá
a nenávidí ho každým pórem svého těla.
Pak udělal tu věc, kdy vypadal, že se zadusí ve spánku.
Něco jako...
Náhodou jsem zachytil její pohled. Stálo v něm:
„Když umře, nedá se nic dělat.“
Měl sklopený stoleček. Napsala tam: „Neresuscitovat.“
Prochrápal hlasitě celý let. Než šlo letadlo na přistání,
i to uřvané dítě si myslelo: „Ten chlap je kretén.“
Ale protože měl lehce sklopené opěradlo,
musela přijít letuška
a vrátit ho do vzpřímené pozice na přistání, protože jinak,
jak víme, by letadlo pohltila ohnivá koule.
Když tak činila, náhodně ho probrala a radost z toho zrovna neměl.
Osočil se n ani. Povídá: „Proboha,
opravdu má smysl do mě šťouchat a budit mě
kvůli nějakým pěti centimetrům?“
A manželka povídá: „Ne, o tom vím svoje.“
Pak si plácly dlaněmi. Pilot řekl v hlášení:
„Zdravím dámu v řadě 33, výborně, děvče, výborně!“
Všem se to líbilo.
Kromě mě. Sedím a myslím si:
„To je naposledy, co jsem si sedl v letadle za rodiče.“
Jsem rád, že se vám to líbilo.
Víte, komu se tenhle kousek napoprvé nelíbil?
Michaelu Whitehallovi.
Kristepane! Když ten kus slyšel prvně,
zareagoval Michael Whitehall svým nejtypičtějším stylem.
Jdu po představení z pódia. On na mě čekal, stál na konci baru
jako naštvaný upír.
Povídá: „Ten tvůj nový vtip z letadla se mi teda nelíbil.“
A já na to: „Tati, to jste přece vůbec nebyli vy, je to jen vtip.“
A on: „Řada 33. Nechci, aby si lidi mysleli, že lítáme ekonomickou třídou.“
Teď je ještě horší, když je z něj najednou celebritka.
Netvrdím, že by mu sláva stoupla do hlavy,
ale nedávno vyplňoval táta zdravotní dotazník a do kolonky „Povolání“
napsal „Národní poklad.“
Všichni víme, že si zahrává.
Nakonec řekne nebo napíše na Twitter něco, čím se zazdí.
Dělali jsme na BBC pořad o rodinných kořenech, Kdo myslíš, že jsi?
Vypadá to, že vychází odpověď „kretén.“
Ano, ukazuje se, že můj táta pochází z dlouhé linie kreténů.
Jedna rodinná větev je z Birminghamu. Tak si říkám:
„Skvělý, budu mít příbuzné v gangu Peaky Blinders.“ Velký omyl.
Jeden z mých předků byl záletník a podvodník, dostal syfilis,
nakazil manželku a oba skončili v blázinci.
Ale aspoň to nebyl zločinec.
Vedle mého dalšího předka vypadal Šizuňk McSyfilis
jako Matka Tereza.
Kořeny druhé větve jsme hledali ve Walesu a zjistili,
že jsem příbuzný prominentního velšského konzervativce, který zavedl
myslivost, potlačil revoltu velšských dělníků, kteří chtěli voličské právo,
a nechal zatknout velšského Williama Wallace,
pověsit ho, vláčet a rozčtvrtit za zradu.
Když jsem tohle všechno zjistil, byl jsem naštvaný,
dojatý, rozrušený.
Tak se otočím k tátovi. Nic, sakra.
„Tati, měl bys vypadat rozrušeně.
Pořád nás berou kamerama. Můžeš aspoň předstírat smutek?“
Povídá: „Jsem smutnej. Všechno je to depresivní.
Vůbec jsem netušil, že jsme Velšani.“
Předpokládám, že to, jak vnímáte své rodiče, se časem mění.
Jako dítě sledujete mámu a tátu a říkáte si:
„Vy dva jste nejtrapnější lidi, co jsme kdy v životě viděl.“
Pak mírně zestárnete, lehce zmoudříte a jste sami dospělí.
Nakonec si řeknete: „Asi jo.
Vlastně si myslím, že by ti dva mohli mít pravdu.“
Pak jdou do důchodu, trávíte s nimi víc času
a říkáte si: „Ne. První odhad byl správný.
Jste vážně cvoci.“
V naší rodině to nejhůř snáší má sestra.
Loni se zasnoubila.
Pro naši rodinu to měl být krásný okamžik.
A byl. Půl vteřiny.
Dokud nedodala, že se nechce vdávat v kostele.
Jejda.
Vypadalo to stejně, jako kdyby mu řekla, že volí zelené.
Nevyvíjelo se to dobře.
On říká: „Jak to myslíš, že se nechceš vdávat v kostele, Molly?
Jestli tu svatbu platím já, nebudeš ji mít kruci ve stodole.
Jestli ji mám zaplatit, proběhne pěkně ve stánku páně.“
To byl výraz, když zjistil, že je zamluvená mešita.
Teď jsem samozřejmě pod tlakem já.
Abych se oženil. Abych měl dítě.
Pořád se ptají: „Kdypak už nám dáš vnouče?“
Tak říkám: „Chci ukončit
tu pokrevní linii syfilitických masových vrahů.“
Důvodem je, že jsem nedávno zažil první řádný rozchod.
Byl to rozchod v dobrém, lidi říkají, že to je pozitivní věc.
Z tohoto místa vám říkám, že ne.
Je mnohem lepší toho druhého nesnášet.
To říkám jako člověk. Taky to říkám jako umělec.
Pokud v životě umělce proběhne tragédie, může být
přínosem, že ho inspiruje.
Nikdo nikdy nenapsal skvělé album o přátelském rozchodu,
kdy se všichni chovali bezvadně.
Chtěl jsem, aby mi zadupala srdce do podlahy,
aby vyházela věci z okna. Něco ve stylu Adele.
Místo toho má bývalá přítelkyně vzala mámu na čaj,
aby jí pomohla se přes to přenést.
Jo, do prdele s vaší laskavostí a velkorysostí.
Chci se nořit do hlubin.
Místo toho se plácám na mělčině a vtipkuju o průjmu.
Pak došlo k té divné situaci, kdy jsme já a má ex byli jen přátelé.
Bydleli jsme spolu pár měsíců ve stejném bytě. To bylo divný.
Snažili se pomoct jeden druhému s aklimatizací.
Víte, která chvíle byla nejtragičtější?
Byli jsme spolu v kuchyni a poprvé za šest
si přede mnou uprdla.
Nepadlo jediné slovo.
Jen jsem vyšel z místnosti, vystoupal po schodech,
zamknul se v koupelně
a trochu si poplakal, protože jsem věděl, že je po všem.
Jediným poryvem rozvířila vzduch a zlomila mi srdce.
Část téhle nové věci je dost ponurá.
Ale doopravdy.
Prděla přede mnou,
snažila se, aby pro mě byla méně přitažlivá.
Doslova se těmi prdy snažila srazit sama sebe z piedestalu.
Ale nefungovalo to. Jsem muž. Jen mě to přimělo milovat ji ještě víc.
Pak jsem to taky zkusil.
Povídám: „Existuje něco, čím bych se
ti taky mohl zošklivit?“
Odpověděla: „Ne, myslím, že už to víc nejde.“
Takže teď se budu muset znovu snažit.
Zase se budu muset předvádět v ložnici, to nemusím.
Tam jsem velmi konzervativní.
Mezi peřinami žádné vylomeniny.
Vždycky říkám, že sex se mnou je jako přijít pozdě
do divadla a hledat místo.
Hodně šustění, trochu šuškání, pauza
a pak se odněkud ze tmy ozve špitnutí:
„Omlouvám se.“
Smích bohužel nenásleduje.
Na nic takového nejsem připravený.
Nejsem emočně připravený na rozchod,
protože jsem produkt britského soukromého školství.
Pokud se vám na internátě rozpadl vztah,
nesměli jste o tom mluvit.
Zejména proto, že spousta učitelů a učitelek by přišla o práci.
Nejblíž ke vztahu jsem měl s virtuální asistentkou Alexou.
Krásná Alexa z Amazonu. Ukládá a nahrává vše, co řeknete,
aby to v budoucnu mohla použít.
Jako skutečná přítelkyně.
Já teď žiju jako starý mládenec. Hurá! Život svobodného mládence!
Snídani k večeři. Jo, krucinál!
Stejný slipy celý týden. Objednal si někdo legendu?
Je tohle pořád dřez, nebo se z toho stala i toaleta?
Přeháním? Rád tohle říkám na pódiu každý večer
a pak se dívám do davu a vždycky tam vidím
nejmíň čtyři pět chlapů, co se smějou,
a pak se otočí k partnerce a dělají: „Nevím, o čem mluví.“
Byl tohle největší úpadek, anebo to, že jdu do kuchyně
a zjistím, že to jediné, co zůstalo v domě k jídlu, jsou instantní nudle?
Abych poté odhalil, že si odnesla rychlovarnou konvici.
„Doufám, že se dáte zalít přímo horkou vodou z kohoutku.“
Nejsem na sebe hrdý.
Sedět na gauči v dece s rukávy,
chroustat al dente „Nudličky po bombajsku“
a doufat, že mi dají dost energie, kterou potřebuju na následující akci,
konkrétně na to, abych zjistil, jestli se dá masturbací přivodit kóma.
„Řekni mé jméno, Alexo.“
„Jack Whitehall.“
„Jo!“
„Kdo je tvůj brouček?“
„Hledám Michaela Whitehalla.“
„Ne! Nedělej to.“
Musím na férovku říct, že jsem to jednou přehnal.
Dospělo to do kritického stadia, když jsem byl na víkend v Německu.
Docela smutná historka.
Loni jsme jeli do Berlína rozloučit se s mým kamarádem,
kterého jsme ztratili v červnu... V červnu, v červenci?
Byla to letní svatba. Nevím, kdy přesně.
Je to tak. Po sebemrskačské fázi žalu z rozchodu
přichází fáze „autodestrukce“.
A kde lépe ji provést než mezi šťastně ženatými a vdanými přáteli.
Hashtag: jak žít v ještě horším bahně.
Užíval jsem si tu akci tři dny
a pak skončil na berlínském letišti.
Stojím ve frontě na bezpečnostní prohlídku,
a jak sáhnu do kapsy, abych vytáhl pas,
vyndám místo něj jedlého marihuanového gumového medvídka.
Panebože. Rozhlédnu se, kde bych se toho mohl zbavit,
ale nikde poblíž nic nevidím.
Na malou chvilku jsem uvažoval
o tom dítěti s otevřeným batohem, co stálo přede mnou.
Neudělal jsem to, nejsem zrůda.
A jeho máma byla pořád ve střehu.
A tak mě napadá: „Tohle si budu muset vyžrat.“
No a tak jsem ho spolkl.
Co se týče jedlých věcí z marihuany, jsem nováček.
Bývá to neuvěřitelně silné.
Bylo to, jako kdyby mě přejel vlak.
Než jsem přišel na řadu,
byl jsem tak sjetý, že jsem mohl letět domů i bez letadla.
Když jsem pak stál proti bezpečnostnímu skeneru, doširoka rozkročený
a rukama nad hlavou, tušil jsem, že mám problém.
Povídám si: „Pročpak tě to neskenuje?
Neskenuje tě to, protože to ví, že máš v bříšku
drogy, zlobivý chlapečku.“
Pak mi došlo, že skutečným důvodem, proč neskenuje,
bylo, že jsem stál v podivném rozkroku a měl ruce nahoru
v klasickém detektoru kovů.
V tu chvíli jsem zezadu slyšel německý hlas, jak na mě křičí:
„Das ist verboten."
Nejsem žádný lingvista, ale bylo mi jasné,
že neříká: „Hezký den. Salonek je támhle.“
Otočím se a ten sekuriťák velmi agresivně ukazuje
na mé břicho a německy něco křičí.
Zpětně mi dochází, že ukazoval na pásek.
Chtěl, abych si ho sundal. Bohužel jsem byl tak sjetý,
že mi ani nedošlo, že mám pásek.
Z nějakého důvodu jsem usoudil, že ukazuje...
na mé kalhoty a chce, abych si je sundal.
Napadlo mě: „Páni, tihle němečtí sekuriťáci jsou ale pěkně důslední.“
Ale chodil jsem do katolické internátní školy.
Pokud mi autorita řekne, abych je sundal,
tak je kruci sundám.
Takže uprostřed berlínského letiště
jsem si začal pomalu stahovat kalhoty.
Ani trochu se mu to nelíbilo.
Spíš byl ještě vzteklejší.
Začal křičet ještě víc. Něco jako „Oben!“
Oben, našel jsem si to na netu. Německý výraz pro „nahoru,“
jako třeba „Vytáhni si ty kalhoty nahoru.“ Německy neumím.
Myslel jsem, že křičí „Open.“ Rozevřít.
„Nabírá to grády,“ říkám si.
Nejznepokojivějším prvkem celého příběhu je má poslušnost.
V té chvíli jsem si myslel, že ten sekuriťák chce
provést prohlídku mé anální dutiny před všemi spolucestujícími,
a přesto jsem nijak neprotestoval.
Stačilo, aby to své „oben“ zařval ještě jednou
a já už se nastavoval do pozice, která umožňuje průnik.
„Jestli to tak musí být, Fritzi, tak jen do toho.
Jen tam nejdřív strč malíček.
Možná jsem staromódní, ale potřebuju předehru.“
Proto musím mít přítelkyni.
Abych sekal dobrotu.
Neumím být single.
Asi si říkáte, že bych si měl užívat vztahů na jednu noc.
Ale těch se děsím. A víte proč?
Děsím se následků.
Můj kámoš měl jednorázovku.
A má z toho následky dodnes.
Děti.
Podíval jste se při té pointě, jak se tvářila vaše dcera?
To bylo brutální. „Ano, jsi to ty. Místo pohlavní choroby.“
Kdo že to je? Manželka? Ježiši.
Kristepane, omlouvám se.
To nic.
Vůbec se to nenatáčí. Vůbec to nejde do světa.
Pitomá pointa.
Michael Whitehall by byl hrdý.
Zbytek show budu koukat sem. Támhle už se nepodívám.
On mi to dá sežrat. Nemávejte na mě.
To mi fakt moc nepomáhá. I bez toho se cítím hrozně.
Díky, bohové komiků.
Ale musíme dál.
Chci říct, že na dítě rozhodně nejsem připravený. Byl bych hrozný rodič.
Panebože. Nedávno jsem viděl znamení.
Jel jsem po jedné silnici a vedle ní byla cedule:
„Řiďte jako kdyby tu žily děti.“
Než jsem trefil ten strom, jel jsem přes 200.
Nedávno se mi stalo tohle. Povedlo se to někomu?
Nešťastnou náhodou jsem srazil dítě na lyžích.
Někdo se tam směje, jako by to znal. To není dobrý.
Asi jste za to taky nemohl. Bylo to tak nefér.
Abych byl upřímný, ten šmejd mi zkřížil cestu
ve frontě k občerstvení a já se prostě ohnal.
V životě to chodí tak, že někteří rodiče dětem vůbec nepomáhají.
Nedávno jsem poznal ženu, jejíž dítě se jmenovalo...
... Isis.
Já vím.
Říkala: „To je řecká bohyně přírody.“
Tak říkám: „V tomhle světě už to znamená jenom pif-paf, bum-bum.“
Musíte vymyslet jiné jméno, tohle je příliš výbušné.
Špatné slovo.
Nebyla to informace, o kterou se chtěla podělit.
Spíš ji náhodou přihodila do konverzace,
jako by to bylo normální.
Nikdy v životě jsem ji neviděl.
Asi chápete, jak jsem se bál.
Všichni jsme seděli v hospodě a pili něco dobrého,
když se najednou objeví naprosto cizí člověk a řekne:
„Musím domů protože zítra si musím přivstat,
abych pomohla Isis s úkolem.“
„Co jste to krucinál říkala?“
„Typická Isis, nahlásí mi to v pět
a já pak musím do krámu nakoupit všechen materiál.
Pak musím sbalit batoh, odvézt to na zastávku.
To už do té školy rovnou můžu chodit sama.“
„Okamžitě tu zrůdu zlikvidujte.“
Až pak mi došlo, že mluví o dítěti.
Tak říkám: „Nemůžete dítěti říkat Isis.“
A ona na to: „Já jí tak říkala, než vznikla ta teroristická organizace.“
A já říkám: „No to taky sakra doufám!“
Existuje však pár jmen, která jsou stažená z oběhu.
Proto na Tinderu nenarazíte na příliš mnoho Adolfů.
Abych byl k Hitlerovi fér, což je hrozná věta...
Na začátku jakékoliv úvahy.
Abych byl k Hitlerovi fér… Přestaň to říkat.
Vždycky jsem chtěl nějaké heslo. Ale tohle to asi nebude.
Abych se zastal Hitlera... Ne, ještě horší.
Horší..
Hákové kříže, o těch si chci promluvit.
Ano? Hákové kříže.
Dokonalý příklad úhlu pohledu.
Už jste někdy potkali pitomce, co se vám snaží říct:
„Nevím, jestli to víš, ale svastika je ve skutečnosti
buddhistický symbol“?
„Jo... Teď už ne.“
„Ne, symbolizuje otisky Buddhových nohou.“
„Tak víš co? Až půjdeš příště do baru a uvidíš chlapa
s vyholenou hlavou a hákovým křížem vytetovaným na krku,
dojdi k němu a řekni mu co nejpřátelštěji namaste.
Doufejme, že se reinkarnuješ do něčeho, co nebude tak blbý.“
Každopádně jsem nespravedlivý.
Ta matka zjevně nedala dceři jméno Isis kvůli provokaci.
Zdálo se, že je Isis milá holčička.
A taky úžasná sestra. Svých bratříčků Hamáse a Hizballáha.
Tahle část vystoupení je tak trochu časovaná bomba.
Nejlepší na tom je, že to dělám už měsíce,
a když jsem to udělal na turné,
chodili za mnou lidi,
aby mi řekli, že jejich dítě se také jmenuje Isis.
A musím říct, že to přitahuje určitý typ lidí.
Nedávno jsem byl v přeplněné hotelové hale
a najednou ke mě kráčí chlapík v tvídovém saku.
„Jacku, má dcera je taky Isis.“
„Jsme na veřejnosti, příteli.“
„Tak pojďte stranou. Natočil byste mi pro ni video na mobil? No tak.
Bude točit video pro Isis.“
„Mlčte!“
Další zajímavost.
Trapná společenská situace, ve které jsem dnes a denně.
Neuvědomuji si, že má sluchátka AirPods nejsou synchronizována s mobilem
a moje muzika hraje pro všechny kolem.
Ale stalo se ještě něco horšího. Ve fitku.
Když jdu do posilovny, jsem jako The Rock.
Bez bolesti svaly nenarostou.
Nic nenechám náhodě. V rohu si najdu rotoped
a naskočím na něj. Narazím si kapuci, nasadím AirPods
a pustím si něco něžného. Nějakou audioknihu,
klasickou hudbu. filmový soundtrack.
Nastavím si stoupání 0,5 a pak vyrazím na poklidnou vyjížďku,
něco jako paní lékárníková.
Ale tentokrát na mě kouká celá posilovna.
Z nějakého důvodu mě nejdřív napadlo:
„No aby sem nekoukali,
když jsem ten krám rozjel do takových otáček.“
Pak přišla ta hrozná chvíle, kdy mi došlo,
že skutečný důvod, proč na mě všichni koukají,
je, že jsem v rohu, na rotopedu,
mám kapuci, AirPods a hraju celé posilovně
soundtrack z filmu E.T.
Už jsem zase normální a hezkej?
Ano, jednu ženu, mockrát děkuji.
To písknutí přišlo trochu pozdě.
Ale děkuji.
Řeknu vám ještě jeden příběh.
Je o tátovi.
Ano, sice o něm vtipkuji,
ale samozřejmě ho mám moc rád. A moc si vážím toho, že mám to
štěstí a můžu s ním trávit čas během cestování po světě.
Taky jsem na něj hrdý,
jak moc je ochotný vystoupit z komfortní zóny,
aby dělal to, co děláme.
Vidím u něj dnes novou stránku osobnosti, která by mě dřív nenapadla.
To ale neznamená, že jsem to občas nepřehnal.
Proto vám řeknu historku o jedné takové situaci.
V té době to bylo velmi traumatizující.
Ani nás nenapadlo, že by to mohla být součást pořadu,
protože to skončilo jeho kolapsem a cestou do nemocnice.
Ale...
tragédie plus čas rovná se komedie.
Tak do toho.
Stalo se to, když jsme byli na Ukrajině a navštívili Černobyl.
Mimochodem, byl jste někdo v Černobylu?
Tak jen ta žena támhle.
Zvedá třetí ruku.
Je to děsivé místo,
místo nejhorší jaderné katastrofy v dějinách lidstva.
Nikdo tam nežije, jen smečky zdivočelých, toulavých psů,
ale překvapivě je to teď i turistická destinace.
Zábava pro celou rodinu.
V Černobylu mají obchod se suvenýry, mají tam i bufet...
V černobylském bufetu by asi nikdo příčetný nic nepozřel.
Můj otec bohužel příčetný není.
Vlezli jsme tam, plno japonských turistů.
Když na mě konečně přišla řada,
povídám: „Tak co dneska máte?“
„Maso... v žemli.“
„Děkuji.
A alternativa pro vegetariány?“
„Vyndáte si z žemle...
maso.“
Stokrát jsem mohl tátovi říkat:
„Nejez to maso v žemli.“ Myslíte, že poslechli? Kulový. Povídá:
„Celý život obědvám ve 13 hodin,
dnešek nebude výjimkou. Běž pro vinný list.“
„Vinný list? Jsme v bufetu v Černobylu, není tu vinný list.
A i kdyby ho měli, určitě by ses k němu nepřibližoval.“
„Dá si pán červené, bílé, zářící ve tmě?“
„Červené, prosím. Doporučíte mi dobrý ročník?“
„Cokoliv před rokem 1986.“
Povídám: „Tati, nedostaneš žádné víno. Dej si sklenku vody.“
Odpověděl : „Já vodu nepiju.“ Ptám se: „Proč?“
„Protože v ní šukaj ryby.“
Vodu nikdy nepije. Ale záhadné „maso“ v žemli sní.
O 45 minut později jsme v dodávce. Spolu s námi náš štáb.
Směřujeme do uzavřené zóny u Pripjati,
všude jen pusté lesy.
Nejradioaktivnější místo na světě.
Když se najednou
můj otec ke mně otočí a šeptá mi do ucha:
„Jacku, potřebuju záchod.“
Obrátím se k němu a vůbec nevypadá dobře.
Tak rudý v obličeji byl naposledy, když jsem mu řekl,
že existuje ženské mistrovství světa ve fotbale.
Tak říkám: „Tati, nemůžeš na záchod, propásl jsi šanci,
teď jsme uprostřed pustiny.“
Popadl mě za ruku a hlasem, který zněl,
jako kdyby ho posedl nějaký démon, pronesl: „Zastav to auto.“
V životě jsem neviděl, že by můj táta cvičil.
Teď doslova rozrazil dveře dodávky
a vystřelil do lesa, jako kdyby byl Usain Bolt.
Obrátil jsem se ke štábu a řekl jim: „Schovejte se
za autem, jdu to vyřešit.“
Jdu za tátou do lesa a míjím cedule:
Nebezpečí, vstup zakázán. Radiace.
Když jste v Černobylu, neustále vám opakují, že nemáte
na nic sahat ani se o nic opírat, abyste nedostali nemoc z ozáření.
Proto když jsem vešel do lesa, bylo mi brzy jasné,
že jediná možnost, jak si můj 79letý otec
může v tom lese ulevit,
je s mou pomocí.
Možná se smějete, ale já to zažil na vlastní kůži.
Můj otec stáhl kalhoty svého třídílného obleku,
Chytám ho za obě ruce,
šlapu mu na nohy
a současně se oba začínáme pomalu zaklánět...
jako bychom prováděli nějakou hroznou tantrickou jógu.
Nemůžu se na něj dívat, musím se přenést jinam.
Začínám si broukat melodii. Zpátky do reality mě vrací
štěkání. Otevřu oči. Jeden z těch zdivočelých radioaktivních psů
se blíží k otcově zadku a myslí si „Oběd!“
Snažím se ho zahnat. Říkám: „Kšš, nech nás na pokoji.“
Můj otec taky křičí: „Tohle je kruci nedůstojný.“
Myslím, že když kolem nás projížděl autobus s japonskými turisty,
toužil jsem celou tu záležitost vytěsnit.
Takhle přece svého otce vidět nechci.
Další, na co si vzpomínám, je, jak jdu k té dodávce
a myslím si: „Už nikdy se nebudu moct tátovi podívat do očí.“
Volám na filmový štáb, aby opustili úkryt.
Nejprve se objeví režisér, pak náš kameraman.
Třetím člověkem, co vylezl, byl Marc, náš zvukař.
Měl výraz, jako kdyby viděl strašidlo.
V té chvíli mi dochází, že během celého lesního utrpení
jsme měli mikrofony.
Pak, aby toho nebylo málo,
zaskřípěly na štěrku pneumatiky obrněného vozu.
Z něj vylezli tři ozbrojení příslušníci
ukrajinské vojenské policie.
Prohlížejí si scenérii, vidí popelavý obličej mého otce,
čtou si cedule, které jsme naprosto ignorovali,
a pak si prohlížejí druhý nejhorší jaderný odpad v Černobylu.
Netváří se vůbec nadšeně.
V té chvíli rychle zasahuji a říkám:
„Pánové, než cokoliv řeknete, rád bych podotknul,
že jsem četl všechny zdejší cedule a nikde nevidím nápis:
Nevstupujte prosím do lesa s akutním průjmem.“
Wembley, byli jste naprosto skvělí.
Díky moc. Loučí se Jack Whitehall, dobrou noc.
ČERNOBYL 2018
Nevím, čemu se šklebíš.
Skončili jsme v černobylské nemocnici.
Jak kdyby mě chtěli strčit do trouby.
O 2 HODINY POZDĚJI
Proč jsou seřazení? Nejsi přece princ Charles.
Rád bych vám všem poděkoval, že jste se o mě tak hezky starali.
Navždycky si budu pamatovat tuhle nemocnici
a vás tři, jak na mě koukáte.
České titulky: Petr Miklica