Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Se.
Jack!
Jack, må jeg få din autograf?
RYGNING FORBUDT
INDSAMLING
ARENASTRØMFORSYNING
Mine damer og herrer,
gå bare helt amok og byd
Jack Whitehall velkommen til scenen!
Hej, Wembley!
Det bliver ikke mere prestigefyldt end det her.
Jeg er ret nervøs. Jeg må ærlig talt fortælle jer,
jeg plejer at kludre i prestigefyldte shows.
Det værste, jeg har kludret i det,
var, da jeg var booket til prins Charles' julefest.
Det var præcis så underligt, som det lyder.
Det første, der var underligt, var, at da jeg gik derud,
sad Charles og Camilla på forreste række
i højryggede lænestole.
Jeg tænkte: "Ved I godt, at det er virkeligheden, ikke Game of Thrones?"
Og sid ikke på forreste række.
Forreste række for en komiker er kom-ud-af-fængslet-frikortet.
Virker en joke ikke, taler man med forreste række.
Man spørger, hvad de lever af. Det kan jeg ikke spørge prins Charles om.
Han er den mest berømte arbejdsløse mand på planeten.
"Hvad lever De af?" "Jeg venter på, at min forælder dør."
"Det gør jeg også."
Så jeg kan ikke bruge "hvad er dit job?",
for min forreste række er et par dagpengemodtagere.
Godt, I grinede af den joke. Den aften faldt den ikke i god jord.
Meghan var den eneste, der grinede, hvilket gjorde det værre.
Det andet underlige ved det var, at de ikke gav mig en mikrofon,
hvilket er det eneste, jeg har brug for som komiker.
Det er det eneste, der giver mig status over jer.
Uden den er jeg bare tossen, der råber på strøget!
Med den: "Hej, jeg er her for at tale om politik."
Uden den: "Jeg er her for at tale med jer om Jesus!"
Så ingen mikrofon. De er på forreste række. Jeg havde tre kvarter.
Tre kvarter med fjollerier foran kongefamilien,
som om jeg var hofnarren.
Min endelige ydmygelse skete efter showet.
Som komiker ved man, når man har haft et dårligt show.
Man behøver ikke få det at vide.
Man behøver især ikke blive drillet af den kommende konge af England.
Jeg blev præsenteret for prins Charles.
Ved I, hvad det første var, han sagde til mig?
"Næste år prøver vi nok en tryllekunstner."
Hvilken frækhed!
Det er fint. Jeg introducerede ham for mine venner fra Magic Mike.
Camilla elskede dem sgu.
Kend dit publikum. Det er lektien, jeg lærte.
Det er vigtigt som komiker. Det er svært, når man rejser rundt.
Jeg har boet lidt i USA. Er her nogle amerikanere?
Nå da, okay.
Ja, de er skam amerikanske.
Okay, skyd mig ikke.
Nej ... Klap så meget I vil.
De må klappe. Jeg prøver stadig at slå igennem i Amerika.
Den kommentar bliver i hvert fald ikke i showet.
Over mit lig.
En talemåde.
Jeg kommer med fred. Jeg elsker Amerika. Fantastisk sted.
Ved I, hvad jeg har indset?
Amerikanere, I gør alt, hvad vi gør,
men I gør det større,
og I gør det bedre.
Vi har dumme mennesker her...
...men jeres dumme mennesker er i verdensklasse.
Jeg siger ikke: "Alle amerikanere er dumme."
Nej, Amerika har også de klogeste mennesker på planeten.
Det, jeg siger, er, at når Amerika gør noget dumt,
gør I virkelig noget dumt.
Vores landsbytosse er i en park og råber af skyerne.
Jeres er præsident.
Verden er ved at blive et dummere sted. Det ved man fra skilte.
Her er et eksempel på et. Jeg var i Tucson, Arizona.
Jeg gik ned til morgenmad på mit hotel,
og der var et skilt på brødristeren på hotellet, hvor der stod:
"Vær venlig at smøre brødet...
...efter brug."
Hvis man ikke ved, at man skal smøre brødet,
efter at det er blevet ristet,
bør man ikke komme i nærheden af en brødrister.
Medmindre man tager den med i bad.
Ærligt talt sad det skilt fast på den værste opfindelse
nogensinde skabt af menneskeheden.
Mine damer og herrer, jeg giver jer hotel...
...samlebåndsbrødristeren.
Ingen i hele denne 10.000-personers arena
har nogensinde lavet et hæderligt ristet brød
på hotelsamlebåndsbrødristeren.
Ufatteligt ringe.
Og smart fremstillet med et lille vindue,
så man kan se sin elendighed spille i slowmotion.
Første gang igennem.
Stadig brød.
Anden gang igennem.
Knap nok varmt.
Tredje gang igennem.
Forkullet!
Der er slet ingen indstilling til at gøre det rigtigt!
Det er ligesom at sætte en rødhåret i solarium. Det er umuligt.
Der er altid en kø helt ud til lobbyen, fordi man står bag en gammel mand,
der syntes, det var en god idé at proppe en bagel i.
En bagel? Er du gal, bedstefar?
Hvis du ville riste en bagel i den maskine i tide til morgenmad,
skulle den sættes ind for en uge siden.
Når den er ristet, er du det nok også.
Så var det, som om de tænkte: "Hvordan gør vi maskinen værre?
Jeg ved det! Lad os få det dårlige brød til at lande på en lille bakke
under den, som vi sætter lidt skævt,
så det dårlige brød sendes ud at flyve direkte ned på gulvet."
Man ser folk, der venter på det, som markspillere på cricketbanen.
"Åh, det bliver en glat fangst."
"Hvorfor det?"
"Fordi jeg er en af de psykopater, der smører brødet først."
Det var ikke det værste skilt, jeg så.
Det værste skilt var på det samme hotel, men ved poolen.
Jeg gik ned til hotellets pool for en forfriskende dukkert
i swimmingpoolen, da jeg læste et skilt,
de damer og herrer, der fik mig til at stoppe brat op
og gennemisnede mig ind til benet.
Der stod dette:
"Vil du undgå at gå i hotellets swimmingpool,
hvis du har aktiv...
...diarré."
Mange tak, fordi I skræmte mig væk fra denne
og alle andre swimmingpooler nogensinde.
For det skilt kan kun eksistere,
fordi nogen gjorde det.
Hvordan kan vi have brug for et skilt til at minde os om den slags?
Misforstå mig ikke, jeg kan lide at svømme som enhver anden.
Men jeg accepterer, at hvis jeg er i kløerne på et anfald
af aktiv diarré,
er der visse aktiviteter,
som jeg ikke kan deltage i en tid.
Svømning,
at hoppe på trampolin,
ridning, faldskærmsudspring, formentlig også tandemudspring.
Jeg er personligt den type, der lever sit liv styret af frygt for,
at jeg en dag skider i bukserne offentligt.
For eksempel, hver gang jeg sidder i en bil,
og jeg ikke indser, at det opvarmede sæde er tændt,
Tænker jeg: "Pis, det blev i dag."
Og hvad vigtigere er, hvad i alverden betyder det udtryk?
Aktiv diarré. I modsætning til hvad?
Inaktiv diarré?
"Ja, vi har haft diarré i familien i generationer.
Min oldefar rejste til Indien og tog lidt turistdiarré med hjem,
men idet han heldigvis fik den slumrende slags,
har endnu ingen af os tilsølet os selv."
Jeg kan kun antage, at aktiv diarré
betyder, at den bogstaveligt talt kommer ud af ens røv.
Hvis det er tilfældet, og du af en forvirrende grund
har besluttet, at din bedste chance for frelse
er den overfyldte hotelswimmingpool,
tror jeg ikke, du er typen, der stopper for at læse et skilt.
"Hvad er det? Ingen løb, ingen dykning ... Intet om at skide.
Nå, kanonbombe!"
Det er den verden, vi lever i.
Vi skal gå op i alles følelser, alles tolerancer,
alles intolerance,
alles kostbehov.
Her er, hvor det er gået for vidt, og jeg må være den, der siger det.
For himlens skyld...
...vi har nok...
...mælketyper nu.
Kan alle holde op med at malke ting!
Jeg ville købe kaffe for nylig.
Tæt på, hvor jeg bor, en meget rå del af London,
der hedder Notting Hill.
Jeg gik derind. Jeg har meget ligefrem kaffesmag.
Det burde have været en meget enkel transaktion.
Det var alt andet end det.
Jeg gik derind og sagde: "Jeg vil gerne have en kaffe med mælk."
"Hvilken slags mælk vil du have i din kaffe?
Vi har kokosmælk, mandelmælk,
hasselnøddemælk, cashewnøddemælk,
macadamianøddemælk, havremælk, rismælk, hampmælk,
sojamælk. Man kan få den fra en bønne, bælgfrugt, nød, korn, havre, hør,
fra et blad, et frø, et træ."
"Jeg vil gerne have den fra en brystvorte.
Jeg er ligeglad med hvilken, helst en ko, men jeg er ikke pylret.
Jeg tager den fra den brystvorte, jeg kan få."
Hun så på mig, som om jeg havde bedt om den fra hendes.
Som om jeg var en særling. Jeg er ikke den særling.
Det er dig, der sidder bag i butikken med dine små venner
og malker små cashewnødder. I er særlingene, ikke mig.
Jeg tvivler ikke et øjeblik på, at laktoseintolerance
er et presserende problem for menneskeheden.
Men for at minde jer om det har vi stadig ikke en kur mod kræft,
og der er 12 tilgængelige mælkeerstatninger på markedet,
som jeg ville mene, er 11 flere end vi har brug for!
Og se, vi har det sjovt.
Jeg vil ikke gøre mit show til en TED Talk.
Men jeg skal til at give jer en gang ret sofistikeret videnskab her.
Mælk skal komme fra en patte.
Sidste gang jeg tjekkede mandlen. Ret fladbrystet.
I drikker nøddesaft.
Du godeste.
Jeg er bange for, det er lidt af et London-problem.
På den turné, jeg har været på...
Jeg nævner den, fordi jeg var i det nordøstlige England
og vi havde et show der og boede på dette lille hotel
ude midt i ingenting. Det var fantastisk. Der var en lidt ældre herre,
der serverede morgenmad på hotellet.
Min turnémanager Johnny spurgte ham ind til mælkesituationen.
Han fik det bedste svar, jeg har hørt.
Han sagde: "Undskyld, hvad er mælkeudvalget?"
Fyren sagde: "Varm...
...eller kold."
Hvor er mælkedrikkerne? Hvem er mælkedrikker her i aften?
Er I klar over, at vi er 2020's rygere?
Seriøst. Pas på, mens vi langsomt bliver udstødt fra samfundet.
De giver os vores egne områder at drikke vores beskidte brystmælk i.
De har snart advarsler, som de gjorde med cigaretterne.
Man går i supermarkedet, tager en mælkekarton,
og der er et mærke på siden: "Advarsel, kan forårsage sunde knogler og tænder."
Og du kan lige vove på at drikke din ulækre brystmælk i 2020...
...gennem et plastiksugerør.
Åh nej, du kan lige så godt suge den direkte fra djævelens pik.
Jeg fik den forelæsning for nylig af en ven, den klassiske miljøhykler.
Har I mon mødt den kvinde?
Hun går hele vejen. "Jeg har min genanvendelige kaffekop
og min genanvendelige vandflaske i min økovenlige indkøbspose."
Du kørte herhen i en skide Hummer.
Hun er efter mig på grund af sugerøret.
"Jack, du kan ikke bruge et plastiksugerør mere.
Hvad med miljøet? Hvad med dyrelivet?
Skaf et genanvendeligt sugerør."
"Fint, forstået." Jeg købte så et genanvendeligt sugerør.
Det er af elfenben. Det virker skidegodt.
Jeg gør også mit. Bruger ikke en kaffekop længere,
men tager min skildpaddeskal med i Starbucks. "Fyldes."
Jeg er begyndt at genbruge kondomer, så…
Ham den store ved, hvad jeg taler om.
Hurtig skylning, fjern al nøddesaft, hæng op på vaskesnoren.
Den kan bruges hele livet.
Vi må gøre vores nu.
Jeg fik den veganske Impossible Burger forleden.
Åh gud, fantastisk. Her er twistet.
Det smager som en almindelig hamburger, men...
...den koster det samme som to hamburgere.
Og skyldfri.
Og man kan få sin yndlingstopping. Jeg valgte bacon og foie gras.
Det er selvfølgelig svaret. Vi bør alle være veganere.
Min bofælle, Hugo...
Selvfølgelig, Hugo. "Jeg er bare en almindelig fyr." Nej.
Hugesteren er skøn. Han bor i østfløjen og…
Han er veganer, men han ville ikke kalde sig selv veganer,
fordi han var bange for, at hans venner ville drille ham.
I stedet for veganer
besluttede Hugo, at han ville identificere sig som...
Gør jer klar, for det er helt kanon.
...plantepositiv.
Godt gået, Hugo.
Han undveg succesfuldt narrøvskuglen der.
Nu er det hvert andet ord, der kommer ud af hans mund.
"Jack, du kan lave så mange jokes, du vil om, at jeg er plantepositiv.
Jeg lever ti år længere end dig."
"Ikke hvis du fortsat kalder dig plantepositiv omkring mig.
Jeg kvæler dig, mens du sover.
Jeg behøver ikke engang kvæle dig. Du er veganer.
Jeg lægger bare puden på dit ansigt, og du er for svag til at løfte den af."
"Du kvæler mig."
"Nej, jeg gør dig bare iltnegativ."
Det nytter ikke at græde over spildt nøddesaft.
Hvor er veganerne? Har vi nogen veganere?
Okay, en hel hær af dem. Du milde.
Jeg bliver buhet af scenen i tofuregn.
Undskyld. Jeg er ked af det. Jeg kommer med fred.
Jeg vil ikke svines til, og det vil I jo heller ikke.
Veganerkritik var, hvad det var.
Og det er, undskyld ordspillet, lavhængende frugter.
Fordi man kan ikke benægte, at jeres livsvalg
er 100 % bedre for jer og for verden.
Jeg ved også godt, hvorfor folk driller veganere.
Det er et menneskeligt instinkt. Som mennesker
kan vi bare ikke tage andre, der udøver nogen som helst grad
af selvkontrol.
Og I gør det sgu alle sammen.
Det er ligegyldigt, hvad den selvkontrol er,
en, der er blevet veganer, en, der har opgivet at drikke,
en, der løber et maraton, en, der er begyndt at cykle på arbejde.
Jeres mund siger: "Godt for dig."
Og jeres hoved siger:
"Skiderik."
Fordi vi ønsker ikke, at folk skal #leve-livet-fuldt-ud.
Vi vil have, de skal #leve-lidt-værre-end-os.
Så vi kan få det bedre med vores ynkelige tilværelse.
Derfor bliver alle de pikhoveder provokeret af Greta Thunberg.
Når man taler om at leve livet fuldt ud, har hun gjort hele verden til skamme.
Den pige er chef. Hun er et barn, ja.
Hun er et barn, og hun har opdraget til en global klimaforandringsrevolution.
Da jeg var barn, kunne jeg ikke opdrage en Tamagotchi.
Hun er hos FN og fortæller dem:
"Vi kan kun redde planeten gennem radikal handling."
Jeg sagde: "Mor, den laver en sjov lyd og beder mig fodre den.
Hvad gør jeg?"
"Bare send den på kostskole."
Vi har heller ingen undskyldning. Det har aldrig været nemmere
at være en bedre verdensborger.
Jeg var i supermarkedet for nylig.
Ikke Waitrose eller Whole Foods, før I begynder at dømme mig.
Jeg er ked af at skuffe jer. Ingen Waitrose-jokes.
Jeg har fået besked på at droppe dem.
Efter sidste turné sagde min manager:
"Folk kan ikke relatere til dine referencepunkter.
Hvis man nogensinde vil være en folkelig komiker,
så drop det om Waitrose." Altså, forstået.
For jeg er en almindelig fyr.
Så forleden var jeg i supermarkedet, min favorit,
"Lie-dl".
Eller når jeg er i USA "Walmar".
Jeg så et skilt i supermarkedet for Veganuary.
Det er en god idé at opgive kød i en måned.
Den er jeg helt med på.
Men hvorfor i januar?
På vegne af alle må jeg have lov at sige,
folk skal holde op med at være efter januar.
Vi har allerede Dry January. Nu har vi også Veganuary.
Mærk jer dette. Januar er allerede årets mest nederen måned.
Det er ikke i den måned, man bør opgive laster.
Om ikke andet er det den måned, man bør finde nye.
"Jack, opgiver du sprut og kød i januar?"
"Nej, men jeg begynder på heroin."
Ja, måneden flyver forbi, og julekiloene rasler af.
Hvem er med mig? 2021, Smackuary.
Man skal være mere etisk, for kødæderne kan også være mere etiske.
Man kan stille spørgsmål. Man skal dog vælge sine øjeblikke.
Jeg er normal, så jeg tog en pige på date forleden
til Nan-doss.
Hun stillede spørgsmål om kyllingen.
Der er en tid og et sted at stille spørgsmål om kyllingen.
Det er ikke på Nando's.
Den stakkels fyr havde ingen anelse.
Hun spurgte, hvor kyllingen var fra. Han sagde: "Køleskabet."
Man skal være opmærksom på den mad, der spises, af den mad, vi spiser.
Jeg så en artikel forleden om,
at man ikke længere må fodre brød til ænder i parken.
Ved I hvorfor?
Fordi det gør dem oppustede.
De er ænder.
Deres job...
...er at flyde.
Hvad så, hvis de er oppustede? Det er sgu da en fordel!
De kom med alternativer. I stedet for brød,
kunne man fodre dem med majskerner eller ærter
eller druer.
Druer?
Skal jeg besøge anden på hospitalet nu?
Kan I forestille jer, hvor dum jeg så ud, hvis jeg dukkede op i min lokale park,
hvor alle andre kaster muggent brød i, og jeg kommer med en kurv fuld af druer?
"I er måske ænder, men i dag vil I spise som svaner.
Spis ikke for meget, så I ikke har plads til ostebrættet.
Værsgo.
Lie-dls fineste, lettiske Camembert. Kom og nyd den."
Glutenfri ænder.
Hvad bliver det næste?
De går på ketokur. Det er, hvad der vil ske.
Jeg kan ikke følge med i dillediæterne. Der kommer en ny hver uge.
Vi har saftpresserne, fasterne.
Fasterne er de mærkeligste. Det er som en kult.
Fast 5:2-kuren.
"Ja, jeg prøver 5:2-kuren. I fem dage spiser jeg, hvad jeg vil.
I to dage faster jeg.
Og i syv dage fortæller jeg alle om det."
De er altid så desperate efter at fortælle, hvor godt det er at faste.
Jeg har øjne i hovedet. Jeg kan se, hvad der er foran mig.
De folk ser udmattede ud, fysisk svage.
Som krigsfanger. "Undskyld, jeg må ikke få den kiks.
Jeg er ved at faste i øjeblikket.
Det er fantastisk. Du skulle tage at prøve det engang.
Jeg har ikke lavet spyt i tre dage."
"Hvor meget har du tabt dig?" "12 kilo og mit syn.
Jeg har aldrig haft det så godt."
Åh gud.
Meget af det her materiale kommer nok tilbage og hjemsøger mig.
Om et halvt år er jeg helt bestemt veganer.
Og drikker falafelmælk.
Jeg er bare jaloux på folk, der lever det liv, jeg vil leve.
Sådan er jeg også med kærlighedslivet.
Nu mit kærlighedsliv er en katastrofe, kan jeg ikke være omkring lykkelige par.
Råb, hvis I er i et lykkeligt forhold.
Det virker ikke, hvis du hiver din kærestes hånd op,
når jeg spørger. Sikken hulemand herovre.
"Hun glad."
Råb, hvis I er i et ulykkeligt forhold.
Okay, vi kan hænge ud.
Jeg elsker at se ulykkelige par.
Jeg så et forleden. Jeg var med et fly, og en mand og kone kom op.
Jeg ved ikke, om de var mand eller kone,
men de var over 60 år, og hvis man er det,
om man er gift eller ej, så er man mand og kone.
Der er intet mere tåkrummende i verden end nogen over 60,
der kalder sig "kærester".
I går ikke i folkeskole.
Det er ældrediskriminerende, men desværre sandt.
Jeg mødte en gammel mand forleden.
Rigtig gammel.
Man kunne komme ind i hans iPhone via Face ID
ved at vise den en af sine testikler.
Han måtte være 80.
Han præsenterede mig for kvinden, han var sammen med: "Det er min kæreste."
Det er din nærmeste pårørende.
Parret kom ind. Manden sætter sig, han falder i søvn
og begynder at snorke højt.
Hustruen kigger på ham
med afsky i hele sin krop.
Han gjorde det der, hvor det ser ud, som om han bliver kvalt i søvne. Alstå...
Jeg fangede hendes blik. Hun kiggede på mig som for at sige:
"Hvis han dør, dør han."
Han har sin bakke nede. Hun har skrevet: "Ingen genoplivning."
På hele flyveturen snorker han højt. Da den nåede til landingen,
sagde selv den skrigende baby: "Ham der er et røvhul."
Men fordi hans sæde var lidt tilbagelænet,
måtte stewardessen komme hen
og sætte den i lodret stilling til landing, for ellers, som vi ved,
ville flyet briste i flammer.
Dermed vækkede hun ham ved et uheld, og han var ikke tilfreds.
Han snerrede ad hende. Han sagde: Ih, du milde,
er det det værd at læne sig over og vække mig
for fem centimeter?"
Og hans kone sagde: "Ikke i min erfaring."
Der blev givet highfives. Piloten måtte give en meddelelse.
"Til damen i række 33: Sådan, tøs, sådan!"
Alle elskede det.
Bortset fra mig. Jeg sad og tænkte:
"Det er sidste gang, jeg sidder bag mine forældre i et fly."
Det glæder mig, I kunne lide det.
Ved I, hvem der ikke kunne lide det, første gang han hørte det?
Michael Whitehall.
Du milde. Første gang han hørte det,
havde han den mest Michael Whitehall-agtige reaktion.
Jeg kom af scenen bagefter. Han ventede på mig for enden af baren
som en fuld vampyr.
Han sagde: "Jeg kunne ikke lide den nye historie om flyet."
Jeg sagde: "Far, det var jo tydeligvis ikke jer, det var bare en joke."
Han sagde: "Række 33. Jeg vil ikke have, at folk tror, at vi flyver økonomiklasse."
Han er endnu værre nu, hvor han er blevet en mindre berømthed.
Berømmelsen er måske ikke steget ham til hovedet, men forleden
besvarede min far et medicinsk spørgeskema og under "beskæftigelse",
skrev han "nationalskat".
Vi ved, det er på lånt tid.
Til sidst vil han sige eller tweete noget, der får ham taget af.
Vi lavede det her slægtsprogram på BBC, Who Do You Think You Are?
Svaret er "et røvhul."
Ja, min far kommer fra en lang række røvhuller, viser det sig.
På den ene side af familien kom vi til Birmingham.
"Fedt, jeg er i familie med en Peaky Blinder." Nej, sexplageånd.
En af mine forfædre var en flirtende tricktyv, der fik syfilis,
gav det til konen, og de døde begge på en galeanstalt.
Det viste sig, at han var den gode.
Min anden forfader fik gamle Snyder McSyfilis
til at ligne Moder Teresa.
På den anden side kom vi til Wales og opdagede, jeg er i familie
med en fremtrædende walisisk politiker, der gav nationen jagt,
knuste et oprør af walisiske arbejdere, der kæmpede for stemmeret,
og fik Wales' William Wallace anholdt, hængt og på hjul og stejle for forræderi.
Jeg hørte om alt det. Jeg var ked af det, rørt og foruroliget.
Jeg vendte mig for at se på min far. Ikke en skid.
"Far, du bør se mere trist ud.
Der er kameraer på os. Kan du lade, som om du er trist?"
Han sagde: "Jeg er trist. Det er dybt deprimerende.
Jeg anede ikke, at vi var walisere."
Jeg forstår, at ens opfattelse af ens forældre ændrer sig med tiden.
Som barn kigger man på sin mor og far og tænker:
"I er de to mest pinlige mennesker, jeg har set i mit liv."
Så bliver man lidt ældre og lidt klogere. Man bliver selv voksen
og siger til sidst: "Ved du hvad?
Jeg tror faktisk, de to er okay."
De går på pension, man tilbringer mere tid med dem og tænker:
"Nej, jeg havde ret første gang.
I er sgu vanvittige."
I min familie er de værst mod min søster.
Sidste år blev hun forlovet.
Det burde være et smukt øjeblik for familien.
Og det var det i et halvt sekund.
Indtil hun meddelte, at hun ikke ville giftes i en kirke.
Du godeste.
Man skulle tro, hun havde sagt, at hun havde stemt grønt.
Den faldt ikke i god jord.
Han sagde: "Hvad mener du med, at du ikke vil giftes i en kirke, Molly?
Hvis jeg betaler for brylluppet, holde du det sgu ikke i en skide lade.
Hvis jeg betaler for brylluppet, sker det i et Guds hus."
Hans udtryk, når han finder ud af, vi har booket en moské...
Nu er presset jo så på mig.
For at blive gift og få et barn.
De spørger: "Hvornår giver du os et barnebarn?"
"Jeg prøver at gøre en ende
på denne slægtslinje af syfilitiske massemordere."
Det er, fordi min kæreste og jeg slog op for nylig.
Det var et fredeligt brud, som folk siger, er en god ting.
Men det er det sgu ikke.
Det er bedre at hade den anden.
Det siger jeg som menneske, men også som kunstner.
Den eneste fordel ved at have tragedie i livet som kunstner er,
det kan inspirere til store værker.
Ingen har skrevet et genialt album om et dejligt brud,
hvor alle opførte sig upåklageligt.
Hun skulle knuse mit hjerte i gulvet,
smide mit tøj ud af vinduet. Jeg ville Adele's, ikke?
I stedet tog min ekskæreste min mor til te
for at hjælpe min mor med at komme videre efter bruddet.
Ja, rend mig med din venlighed og gavmildhed.
Jeg vil rulle rundt i dybet.
I stedet er jeg i den lave ende og laver jokes om diarré.
Så havde vi en underlig situation, hvor vi bare var venner.
Vi boede i samme lejlighed i et par måneder. Det var underligt.
Vi hjalp hinanden med at tilpasse sig vores nye liv som venner.
Skal jeg fortælle jer det mest tragiske øjeblik?
Vi var i køkkenet sammen, og for første gang i seks år
pruttede hun foran mig.
Og ingen ord blev udvekslet.
Jeg gik bare ud af rummet, ovenpå,
låste mig inde på badeværelset
og græd lidt, fordi jeg vidste, det var forbi.
I et udbrud slap hun en vind og mit hjerte.
Noget af det nye materiale er ret dystert.
Seriøst.
Hun pruttede foran mig.
Hun ville gøre sig mindre tiltrækkende for mig.
Hun prøvede at prutte sig selv ned fra piedestalen.
Men det virkede ikke. Jeg er en mand. Det fik mig kun til at elske hende mere.
Så prøvede jeg også at lege med. Jeg sagde: "Er der noget, jeg kan gøre
for at blive mindre tiltrækkende for dig?"
Hun sagde: "Nej, jeg er der allerede."
Så nu må jeg gøre mig umage igen.
Jeg må ikke have lys i soveværelset igen.
Jeg er meget konservativ i soveværelset. Ingen spænding med mig under dynen.
Sex med mig er som at komme sent til teatret
og prøve at finde sin plads.
En masse omrokering, lidt tyssen, en pause og så et sted i mørket et hvisket:
"Undskyld."
Desværre aldrig den lyd.
Jeg er ikke udstyret til det her.
Jeg er ikke følelsesmæssigt udstyret til et brud,
for jeg er et produkt af det britiske privatskolesystem.
Hvis et forhold gik i opløsning på kostskolen, talte man ikke om det.
Hovedsageligt fordi mange af lærerne kunne miste deres job.
Det nærmeste, jeg er kommet et forhold siden, har været med Alexa.
Dejlige Alexa. Gemmer og optager alt, man siger,
så hun kan bruge det i fremtiden.
Ligesom en rigtig kæreste.
Jeg kører også ungkarlestilen nu. Juhu, ungkarlestilen!
Morgenmad til aftensmad. Ja, for fanden.
Samme underbukser i en uge. Har nogen bestilt en legende?
Er det bare køkkenvasken, eller er det også stueetagens toilet nu?
For vidt? Jeg elsker at sige det på scenen hver aften
og se ud blandt publikum og med usvigelig sikkerhed
altid se fire eller fem fyre grine,
og så vende sig mod fruen: "Jeg aner ikke, hvad han snakker om."
Var det bunden, eller var det, da jeg gik ud i køkkenet og indså,
at den eneste mad, jeg havde tilbage, var nødsituationsnudlerne,
kun for så at opdage, at hun havde taget kedlen?
"Du fylder vel direkte op fra den varme hane."
Jeg er ikke stolt af mig selv.
Jeg sad på sofaen i en Slanket
og knaste mig gennem en al dente Bombay-frækkert
og håbede, det vil give mig den næring, jeg skal bruge til igangværende opgave,
nemlig at se, om det er muligt at rive den af, så man kommer i koma.
"Sig mit navn, Alexa."
"Jack Whitehall."
"Ja!
Hvem er farmand?"
"Søger Michael Whitehall."
"Nej! Lad være med det."
Det er rimeligt at sige, jeg var røget lidt af sporet.
Det gik op i en spids, da jeg tog til Tyskland en weekend.
Det var ret trist.
Sidste år tog vi til Berlin for at sige farvel til en af mine venner,
som vi mistede i juni ... Juni, juli?
Det var et sommerbryllup. Jeg husker ikke hvornår.
Efter selvmedlidenhedsstadiet i brudsorgen
kommer udslettelsesstadiet.
Hvor er det bedre at gøre det end omgivet af alle ens gifte venner?
#leve-et-værre-liv.
Jeg var oppe i tre dage til polterabend og så i Berlin Lufthavn på vej hjem.
Jeg stod i køen for sikkerhedskontrol
og stak min hånd i lommen for at tage mit pas frem,
og i stedet hev jeg en spiselig hashvingummi frem.
Jeg kigger rundt efter et sted at skille mig af med den.
Der er ingen steder at se.
I et kort øjeblik overvejede jeg noget.
Jeg kiggede foran mig, og der var et barn med en åben rygsæk.
Jeg gjorde det ikke, for jeg er ikke et monster.
Og jeg kunne ikke distrahere hans mor.
Jeg tænkte modvilligt: "Den må ned i svælget."
Så jeg sluger den.
Nu er jeg lidt en nybegynder, når det gælder spiselig marihuana.
De er utroligt stærke.
Det ramte mig som et godstog.
Da jeg stod helt fremme i køen,
var jeg så høj, at jeg kunne være fløjet hjem uden hjælp fra et fly.
Jeg vidste, jeg var i alvorlige problemer, da jeg stod i kropsscanneren
med benene spredt og armene højt.
Jeg tænkte: "Hvorfor scanner den dig ikke?
Den scanner dig ikke, for den ved, at du har stoffer
i maven, din frække dreng."
Jeg indså, at den ikke scannede mig,
fordi jeg stod med spredte ben og armene over hovedet
i en almindelig metaldetektor.
Det var da, at jeg hørte en tysk stemme, der råbte efter mig:
"Das ist verboten."
Jeg er ikke lingvist, men det var nok ikke tysk for:
"Hav en god dag. Loungen er derovre."
Jeg vender mig. Sikkerhedsbetjenten peger aggressivt
på mit mellemgulv og råber noget på tysk.
Set i bakspejlet pegede han på mit bælte.
Jeg skulle tage bæltet af. Desværre var jeg så skæv,
at jeg ikke vidste, jeg havde bælte på.
Af en eller anden grund troede jeg i det øjeblik, at han pegede...
...på mine bukser, og jeg troede, han ville have dem af.
Jeg tænkte: "De tyske sikkerhedsbetjente er meget grundige."
Men jeg gik på en katolsk kostskole.
Hvis en autoritet siger, man skal smide dem,
så smider man dem sgu!
Så midt i Berlin Lufthavn
begyndte jeg langsomt at trække bukserne ned.
Det kunne han ikke lide.
Om noget gjorde det ham vredere.
Han begyndte at råbe mere. Han sagde: "Oben!"
Oben, jeg har googlet det. Det er det tyske ord for "op" som i:
"Træk bukserne op." Jeg taler ikke tysk.
Jeg troede, han råbte: "Åben." Så jeg sagde:
"Det er eskaleret."
Det mest bekymrende element i historien er, hvor eftergivende jeg var.
Jeg troede i det øjeblik, at en sikkerhedsbetjent
ville undersøge mig analt foran alle i lufthavnen,
og jeg protesterede slet ikke.
Han behøvede bare råbe "åben" én gang,
og jeg stillede mig i position til indkørsel.
"Hvis det er sådan, det skal gå, Fritz, så må det gå sådan.
Stik en finger derind først, tak.
Kald mig gammeldags, men jeg skal bejles til."
Derfor har jeg brug for en kæreste.
Til at holde mig i skak.
Jeg er ikke god til at være single.
Jeg burde være ude og få engangsknald. Det er det, man gør.
Jeg er bange for engangsknald.
Fordi jeg er bange for at få noget.
Min ven havde et engangsknald.
Han fik den, man ikke kan slippe af med.
Børn.
Kiggede du lige på din datter ved jokens pointe?
Det var brutalt. "Det er dig. Min lille kønssygdom."
Hvad er hun? Det er din kone? Du godeste.
Det må du altså undskylde.
Det er fint.
Vi filmer det jo ikke. Det kommer ingen vegne.
Hun er over din standard.
Michael Whitehall ville være stolt.
Resten af showet bliver til den side. Jeg kan ikke se derover.
Den fyr kommer op ... Hold op med at vinke til mig.
Det gør det ikke bedre. Jeg græmmer mig allerede særdeles.
Tak, komedieguder.
Men vi må videre.
Min pointe er, at jeg ikke er klar til børn. Jeg ville være forfærdelig.
Åh gud. Det var et skilt, jeg så for nylig.
Jeg kørte hen ad vejen. Der var et skilt ved siden af den:
"Kør, som om dine børn bor her."
Jeg kørte 130, da jeg ramte træet.
Jeg gjorde det for nylig. Har andre gjort det?
Jeg kom til at ramme et barn på ski.
Nogen griner derovre, som om de har gjort det. Ikke godt.
Det var nok heller ikke din skyld. Det var så uretfærdigt.
Ærlig talt skar den lille skiderik lige ind foran mig
i køen til buffeten, og jeg langede bare ud.
Virkeligheden er den, at nogle forældre ikke hjælper deres børn.
Jeg mødte en kvinde forleden, hvis barn hed...
...Isis.
Ja, ikke?
Hun sagde: "Det er græsk for naturens gudinde."
Jeg sagde: "Det er resten-af-verdensk for bangbang, bombebombe."
Du må finde på et andet navn, søde, for det navn er blevet kapret.
Skidt ordvalg.
Det var ikke information, hun delte med gruppen.
Det var information, hun skødesløst smed i samtalen,
som om det var normalt.
Jeg havde aldrig mødt kvinden før.
I kan forestille jer, hvor bekymret jeg var.
Vi sad alle på pubben og fik en dejlig drink,
da en vildt fremmed pludselig udbryder:
"Jeg tror, jeg skal hjem. Jeg skal tidligt op
for at hjælpe Isis med et projekt."
"Undskyld, hvadbehager?"
"Typisk Isis. Hun siger det klokken fem,
og det er mig, der skal ud at købe alle de skide materialer.
Så skal jeg pakke rygsækken og køre til busstoppestedet.
Jeg kan lige så godt selv tage det med i skolen."
"Fæld den kælling med det samme."
Så indser jeg, hun taler om sit barn. "Du kan ikke kalde dit barn Isis."
"Jeg kaldte hende Isis før terrororganisationen."
"Ja, det håber jeg da."
Men desværre er der visse navne, der bliver fjernet fra omløb.
Derfor swiper man ikke mange Adolf'er til højre på Tinder.
For at være fair mod Hitler, hvilket er en frygtelig sætning…
...at starte et nummer med.
For at være fair mod Hitler ... Hold op med at sige det.
Jeg har altid ønsket mig et slagord. Nok ikke det.
Til Hitlers forsvar ... Nej, værre!
Værre.
Hagekors, det er dem, jeg vil tale om.
Ikke? Hagekors.
Perfekt eksempel på tilegnelse.
Har I nogensinde mødt det pikhoved, der siger til jer:
"Jeg ved ikke, om du ved det, men hagekorset er faktisk
et buddhistisk symbol."
"Ja ... ikke længere."
"Nej, det symboliserer Buddhas fodspor."
"Ved du hvad? Næste gang du går ind på en bar og ser en fyr
med et barberet hoved og et hagekors tatoveret på halsen,
går du hen til ham og giver ham dit venligste "Namaste."
Lad os håbe, du bliver reinkarneret som en, der ikke er idiot."
Måske er jeg for grov.
Denne mor kaldte jo ikke sin datter Isis for at provokere.
Isis var åbenbart en sød, lille pige.
Og en vidunderlig søster. Til sine brødre, Hamas og Hizbollah.
Det er et nummer, der føles, som om det er på lånt tid.
Det bedste ved det er, at jeg har fortalt det i månedsvis,
og nu hvor jeg har sagt det på turné, kommer andre hen
og vil sige, at deres barn også hedder Isis.
Og det tiltrækker en bestemt type person.
Jeg var i en overfyldt hotellobby forleden,
og den her fyr i en tweedjakke kom hen mod mig.
"Jack, min datter er også Isis."
"Vi er i et offentligt rum."
"Kom herover. Vil du lave en video til hende? Kom nu.
Han laver en video til Isis."
"Ti stille!"
Jeg fortæller en til.
En akavet, social situation, som jeg ødelægger dagligt nu.
Jeg glemmer at tjekke, om mine AirPods er synkroniseret med min mobil,
og min musik spiller for alle.
Det værste skete i motionscentret.
Når jeg går i motionscenter, er jeg som The Rock.
Det skal gøre ondt, før det gør godt.
Jeg efterlader intet der. Jeg finder en motionscykel i hjørnet
og sætter mig op. Tager min hættetrøje på, stikker mine AirPods ind,
og jeg sætter noget blødt på. Vi snakker lydbog,
vi snakker klassisk musik, vi snakker filmsoundtrack.
Jeg satte hældningen til 0,5 og får mig en rolig tur,
som om jeg er en af dem fra Jordmoderen.
Men ved denne lejlighed kigger alle i fitnessrummet på mig.
Af en eller anden grund tænkte jeg:
"De kigger nok alle herover,
fordi Quadzilla får brændt noget gummi af."
Så gik det frygteligt op for mig,
at den egentlige grund til, alle kiggede på mig,
er, at jeg var i hjørnet på en motionscykel
med hættetrøje på, AirPods i og spiller for hele motionscentret
temaet fra E.T.
Ser jeg normal og pæn ud igen?
Ja, én kvinde, mange tak.
Det pift kom lidt for sent.
Men tak.
Jeg fortæller jer en historie til.
Den handler om min far.
Jeg ved, at jeg har lavet jokes om ham,
og i virkeligheden elsker jeg ham højt. Jeg tager aldrig for givet,
hvor heldig jeg er at kunne bruge tid på at rejse med ham.
Jeg er stolt af ham over, hvor meget han går ud af sin tryghedszone
for at gøre det, vi gør.
Jeg ser nye sider af min far, som jeg aldrig troede, jeg skulle se.
Det betyder ikke, at jeg ikke har presset ham for langt.
Så I får historien om dengang, hvor jeg gjorde netop det.
Det var meget traumatisk på det tidspunkt.
Vi følte ikke, vi kunne tage det med i showet,
fordi det endte med, at han faldt om og måtte på hospitalet.
Men…
...tragedie plus tid er lig med komedie.
Så her er den.
Det skete, da vi tog til Ukraine og besøgte Tjernobyl.
Har nogen nogensinde været i Tjernobyl?
Kun den kvinde derovre,
der rækker sin tredje hånd op.
Det er et skræmmende sted,
stedet for den værste atomkatastrofe i menneskets historie.
Ubeboet nu, bortset fra flokke af vilde, herreløse hunde,
men underligt nok også en turistdestination nu.
Sjov for hele familien.
De har en gavebutik i Tjernobyl. De har en kantine i Tjernobyl.
En kantine i Tjernobyl, som ingen med sin forstands fulde brug vil spise i.
Desværre har min far ikke sin forstands fulde brug.
Vi gik derind. Den var fuld af japanske turister.
Til sidst kom jeg foran i køen.
"Hvad er der på menuen i dag?"
"Kød ... i bolle."
"Tak, frue.
Hvad er den vegetariske mulighed?"
"Man tager kødet...
...ud af bollen."
Hundrede gange sagde jeg til far:
"Spis ikke kødet i bollen." Hørte han efter? Gu' gjorde han ej.
"Jeg har altid spist frokost klokken 13.
I dag bliver ingen undtagelse. Find et vinkort."
"Vi er i en kantine i Tjernobyl. Der er ikke noget vinkort.
Selv hvis det var, vil man ikke i nærheden af det."
"Vil De have rød, hvid eller selvlysende?"
"Rød, tak. Kan du foreslå et godt år?"
"Alt før 1986."
Jeg sagde: "Far, du skal ikke have vin. Bare tag et glas vand."
"Jeg drikker ikke vand." "Hvorfor?"
"Fordi fisk boller i det."
Han drikker ikke vand. Han spiser mysterie-"kødet" i en bolle.
Tre kvarter senere er vi i en varevogn. Vi er sammen med vores kamerahold.
Vi kører forbi eksklusionszonen mod Pripjat
ind i de øde skove, det mest giftige og radioaktive sted på jorden.
Da min far pludselig vender sig mod mig og hvisker i mit øre:
"Jack, jeg skal på toilettet."
Jeg ser på ham, og han ser ikke godt ud.
Jeg har ikke set ham så rød i ansigtet,
siden jeg fortalte ham, der findes et kvindeverdensmesterskab.
"Far, du kan ikke gå på toilettet. Du havde chancen.
Nu er vi ude på Lars Tyndskids mark."
Han tog min arm, og i en stemme, der lød,
som om han var besat af en dæmon, sagde han: "Stop vognen!"
Jeg har aldrig set min far deltage i fysisk træning i hele sit liv.
Han rev døren til varevognen op
og løb ind i skoven, som var han Usain Bolt.
Jeg vendte mig mod kameraholdet. "Gem jer bag vognen. Jeg tager mig af det."
Jeg følger min far ind i skoven forbi nogle skilte med:
"Fare. Adgang forbudt." Og "Stråling."
Man får konstant at vide i Tjernobyl, at man ikke må røre ved
eller læne sig mod nogen overflader af frygt for strålingsforgiftning.
Derfor, da jeg går ind i skoven, bliver det klart meget hurtigt,
at den eneste måde min 79-årige far
vil kunne forrette sin nødtøft i skoven,
er med min assistance.
I må gerne lave en grimasse. Jeg måtte gennemleve denne oplevelse.
Min far trækker bukserne ned på sit tredelte jakkesæt,
Jeg tager ham i begge hænder...
Jeg træder på hans fødder,
og samtidig begynder vi langsomt at læne os tilbage...
...som om vi går i en tantrisk yogastilling.
Jeg kan ikke se på ham. Jeg må tænke på noget rart.
Jeg nynner en melodi. Jeg bliver forstyrret i mine tanker
ved lyden af gøen. Jeg åbner øjnene. En af de vilde, radioaktive hunde
kommer hen mod min fars røv og tænker: "Frokost!"
Jeg prøver at skræmme den væk. "Væk! Lad os være i fred."
Min far råber også: "Det er så skide uværdigt!"
Jeg tror, det var, da bussen fuld af japanske turister kørte forbi,
at jeg gik i ambulatorisk automatisme.
Det er ikke en side af min far, jeg vil se.
Det næste, jeg husker, er, at jeg går hen mod varevognen
og tænker: "Jeg vil aldrig kunne se far i øjnene igen."
Jeg kalder kameraholdet frem fra skjulestedet.
Først kommer instruktøren og så vores kameramand.
Den tredje person, der kom frem, var Marc, vores lydtekniker.
Han havde også et plaget blik.
På det tidspunkt indser jeg, at vi i løbet af hele prøvelsen i skoven
havde haft mikrofoner på.
Som om det ikke kunne blive værre,
lyder der knas af dæk på grus, og et pansret køretøj trækker op.
Ud fra det pansrede køretøj kom tre bevæbnede medlemmer
af det ukrainske militærpoliti.
De vurderer situationen og ser min fars askegrå ansigt.
De ser på skiltene, som vi har ignoreret,
og de ser på stedet for Tjernobyls næstværste atomnedfald.
De ser ikke glade ud.
Det er på det tidspunkt, jeg tænker hurtigt og griber ind.
"Mine herrer, før I siger noget, kan jeg lige påpege,
at jeg har læst alle skiltene her, og jeg kan ikke se et, hvor der står:
'Lad være med at gå ind i skoven med aktiv diarré.'"
Wembley, I har været helt fantastiske!
Mange tak! Jeg var Jack Whitehall, godnat!
TJERNOBYL 2018
Jeg ved ikke, hvorfor I smiler.
Vi havnede på hospitalet i Tjernobyl.
Som om jeg bliver dryppet til jul.
TO TIMER SENERE
Hvorfor står de i kø? Du er ikke prins Charles.
Jeg vil gerne takke jer alle for at passe så godt på mig.
Og jeg vil altid mindes dette hospital med glæde,
og jer tre for at passe på mig.
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen